Єдиний унікальний номер 235/5504/16-ц Номер провадження 22-ц/775/156/2017
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П.

суддів Санікової О.С. Жданової В.С.

за участю секретаря Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про зміну формулювання причин звільнення, дати звільнення, стягнення заборгованості з оплати праці, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 грудня 2016 року,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «ВК «Краснолиманська» - задоволено частково.

Визнано наказ № 4236 К від 05 серпня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 за ст. 38 КЗпП України з 05 серпня 2016 року незаконним.

Визнано неправильним формулювання причини звільнення ОСОБА_1 за ст. 38 КЗпП України з 05 серпня 2016 року.

Змінено формулювання причини звільнення і дату звільнення ОСОБА_1 у наказі Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» № 4236 К від 05 серпня 2016 року про звільнення ОСОБА_1, зазначивши «звільнено з підприємства машиніста підземних установок 3 розряду дільниці МДРСК ОСОБА_1 таб. № 7839 за п. 3 ст. 38 КЗпП України з 02 серпня 2016 року, у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного та трудового договору».

Зобов'язано Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» внести відповідні записи до трудової книжки ОСОБА_1 та видати належним чином оформлену трудову книжку.

Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у сумі 17 979 (сімнадцять тисяч дев'ятсот сімдесят дев'ять) гривень 54 копійки, середній заробіток за час затримки розрахунку з 02 серпня 2016 року по 07 грудня 2016 року в сумі 26311 (двадцять шість тисяч триста одинадцять) гривень 50 копійок та сплачений судовий збір у сумі 275 (двісті сімдесят п'ять) гривень 20 копійок.

Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 1000 ( одна тисяч) гривень.

Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь держави судовий збір у сумі 1653 (одна тисяча шістсот п'ятдесят три) гривні 60 копійок.

В задоволенні решти позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про змінення рішення суду, в частині стягнення з відповідача не нарахованої та недоплаченої заробітної плати за час вимушеного перебування на підприємстві перед початком роботи та після її закінчення за період з грудня 2006 року по липень 2016 року, та стягнення завданих збитків.

Він вважає, що судом не повно з'ясовано фактичні обставини справи, дана невірна оцінка доказам по справі, не прийнято до уваги надані пояснення та не застосовано приписів Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Вважає, що доказуванню підлягає не факт його перебування на території відповідача понад встановленого неоплаченого ліміту, а наявність підстави вимоги оплати часу цього перебування. Комп'ютерний облік часу перебування на території підприємства, відповідно до довідки №01/11 від 26 вересня 2016 року наданою відповідачем, а тому підставою для оплати часу вимушеного перебування на підприємстві в період с 2006 року по 2015 рік є час прибуття та відправлення службового транспорту, відповідно до п. 9.6 та п. 9.8 «Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України».

Також зазначає, що користувався тільки службовим транспортом підприємства, оскільки його місце проживання знаходиться на далекій відстані від підприємства, а тому користування власним транспортом тягне великі затрати. Громадського транспорту відповідного маршруту не існує. Відповідно до п.5.5 Колективного договору відповідач забезпечив перевезення працівників на роботу та з роботи службовим транспортом, але графіком руху не передбачено рейсового автобусу, прибуття та відправлення якого здійснювалося б безпосередньо перед початком зміни та після її закінчення. У зв'язку з цим вимушено перебував на підприємстві понад встановленого ліміту. Обов'язок відповідача здійснювати доплату за час вимушеного перебування на підприємстві, що передбачено п. 6.10 Колективного договору. Відповідно до п. 15 «Правил внутрішнього розпорядку», вести облік часу перебування працівника на підприємстві - обов'язок адміністрації, тобто відповідач повинен довести відсутність у нього підстав для оплати часу вимушеного перебування на підприємстві, а саме відсутність факту його перебування на території підприємства понад встановленого неоплачуваного ліміту.

Відповідач завдав йому збитків, зробивши запис до трудової книжки про звільнення його за власним бажанням. Відповідно до п.4 ст. 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю перші дев'яносто днів не здійснюватиметься, тобто неправильне формулювання причини звільнення призвело до втрати права на матеріальне забезпечення на випадок безробіття протягом перших дев'яноста днів перебування на обліку в центрі зайнятості.

В засіданні апеляційного суду, проведеного в режимі відеоконференції, ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, змінити рішення суду і стягнути з відповідача суми, які не було стягнуті за рішення суду.

Представник відповідача в засідання апеляційного суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В письмовій заяві просив розглядати справу у його відсутність.

Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в судове засідання сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому апеляційний суд розглядає справу у відсутність представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи і, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено і це підтверджене матеріалами справи, що з 14 лютого 2001 року до 26 червня 2001 року, з 10 грудня 2001 року до 25 червня 2002 року, з 29 жовтня 2002 року до 28 грудня 2003 року, та з 19 грудня 2006 року по 05 серпня 2016 року він знаходився у трудових відносинах з ДП ВК «Краснолиманська» на підставі трудового договору.

Позивач зазначив, що протягом 2016 року відповідач постійно порушував умови трудового та колективного договору, а саме: нерегулярно сплачував заробітну плату. Так, 19 липня 2016 року відповідач виплатив йому частину заробітної плати за червень 2016 року у сумі 2 300 гривень, 04 серпня 2016 року - другу частину заробітної плати за червень 2016 року у сумі 2437,60 гривень, 17 серпня 2016 року - частину заробітної плати за липень 2016 року у сумі 3000 гривень. З того часу до теперішнього часу відповідач не виплачує йому заборгованості з оплати праці, лікарняні та він не має засобів до існування.

З 29 липня 2016 року до 05 серпня 2016 року він знаходився на лікарняному, водночас 29 липня 2016 року він подав відповідачу заяву про звільнення його за власним бажанням з 02 серпня 2016 року на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України. При цьому у своїй заяві він просив трудову книжку та копію наказу про звільнення та розрахунковий лист надіслати йому поштою за адресу його реєстрації.

Проте, всупереч його вимог, 09 серпня 2016 року рекомендованим листом про вручення він отримав від відповідача повідомлення про можливе звільнення його за прогули та 18 серпня 2016 року рекомендованим листом про вручення отримав від відповідача трудову книжку із записом про звільнення його за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 05 серпня 2016 року, завірену копію наказу № 4236К від 05 серпня 2016 року про звільнення його за ст. 38 КЗпП України з 05 серпня 2016 року, опис вкладення, у якому відсутні будь-які записи.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що позивач неодноразово звертався до відповідача з питань порушення підприємством вимог законодавства і ухвалив рішення про задоволення вимог позивача в частині визнання наказу № 4236 К від 05 серпня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 за ст. 38 КЗпП України незаконним, визнано неправильним формулювання причини звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, та змінено формулювання причини звільнення за п. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного та трудового договору. Суд задовольнив вимоги про стягнення середнього заробітку з затримку розрахунку, моральної шкоди.

Рішення суду в наведеній частині не оскаржується.

Відповідно до частини статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині спору про стягнення компенсації за час вимушеного перебування на території підприємства перед початком роботи та після її закінчення, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги не доведені в суді. Відмовляючи у задоволені позовних вимог про відшкодування збитків, заподіяних неправильним формулюванням причин звільнення ОСОБА_1 з роботи, суд першої інстанції виходив з того, що вирішення такого спору судом є передчасним.

Судом встановлено, що з 2006 року у відповідача діє колективний договір, укладений між адміністраціє підприємства - ДП Вугільна компанія «Красноармійська» і колективом трудящих вказаного підприємства. Відповідно до пункту 5.5 вказаного колективного договору керівництво підприємство взяло на себе забезпечення безоплатного перевезення трудящих в усі зміни на роботу і з роботи із міст Красноармійськ, Димитрів, Добропілля, Водяне, Білицьке, Родинське, Селідове, Білозерськ, Гірник. Забезпечення безоплатного перевезення працівників поверхні підприємства відповідно маршрутного графіку з північного ствола і нового блоку шахти. Час очікування автобусів на зупинках визначений: у холодний час 45 хвилин ( 15 жовтня-15 квітня), у теплий час - 60 хвилин. (а.с.107-119).

Пунктом 6.10 вказаного колективного договору передбачено, що час вимушеного перебування на підприємстві в робочі дні і при виході у вихідний день, в шахті і на шахтній поверхні, понад встановлений ліміт внутрішнім розпорядком дня (один час) оплачується з розрахунку тарифної ставки робочого шахтної поверхні 1 розряду за фактичний час перевищення ліміту (за комп'ютерним обліком) з віднесенням витрат на основну діяльність підприємства (п.8.4, п. 9.6 Галузевої угоди). Аналогічний припис міститься і в пункті 9.6, 9.7 галузевої угоди.

Звертаючись в суд з позовом про стягнення компенсації за час перебування на підприємстві понад встановлений ліміт, позивач посилався на те, що і на підприємство на роботу і після закінчення робочої зміни він користувався автотранспортом підприємства через те, що користуватися власним транспортом було дорого. Тому він перебував на підприємстві понад свою зміну роботи враховуючи час прибуття автобуса на підприємство і час його відправлення з підприємства.

На підтвердження своїх доводів він надав суду свої розрахунки і саме на їх підставі просив стягнути грошові суми.

Але, з пункту 6.10 колективного договору видно, що облік часу перебування працівника підприємства понад встановлений ліміт ведеться не працівником, а підприємством. Підприємство заперечує перебування позивача понад встановлений ліміт на шахті. І надало довідки про види нарахованої заробітної плати позивачу за час роботи на підприємстві, з яких видно, що фактів перебування позивача на підприємстві понад встановлений ліміт не було.

Сам ОСОБА_1 не надав суду переконливі докази наявності фактів, на які він посилається як на підставу заявлених позовних вимог.

Крім того, суд встановив, що перевезення працівників шахти до місця роботи і з роботи за місцем їх проживання здійснювалось підприємством в інтересах самих працівників. Проте, вони не обов'язково мали користуватися такою послугою і у випадку з наявністю будь яких незручностей для них могли вирішувати питання переїзду самостійно.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 ст. 57 ЦПК України визначено, що дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами с будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Судом надано оцінку доказам (таблицям-розрахункам, графікам руху автобусів та довідки про спуск у шахту позивачем) позивача в частині спору, щодо стягнення з відповідача недорахованої та недоплаченої заробітної плати, за час вимушеного перебування ним на підприємстві. Судом визначено, що інформація наведена у таблицях є не підтвердженою належними та допустимими доказами. Доводи скаржника про обов'язок доказування відповідачем факту відсутності у нього підстав для оплати часу вимушеного перебування на підприємстві, а саме відсутності перебування позивача на території підприємства понад встановленого неоплачуваного ліміту, суперечить вимогам ст. 60 ЦПК України, а тому є безпідставними.

За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позовні вимоги не доведені і для їх задоволення не встановлено підстав.

Правильно суд зробив висновок і про відмову у задоволені позовних вимог про стягнення збитків. Звертаючись в суд з таким позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що збитки в сумі 12 596.40 грн. йому заподіяні тим, що на підставі наказу про звільнення в центрі зайнятості йому не доплачено допомогу саме в цьому розмірі. А враховуючи, що наказ про звільнення з неправильним формулюванням причин звільнення винесений відповідачем, саме він і має йому відшкодувати недоотримані грошові кошти.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно визначився з тим, що після набрання рішенням суду законної сили в частині зміни формулювання причин звільнення з роботи і оформлення трудової книжки відповідним записом про причини звільнення, ОСОБА_1 буде мати можливість звернутися до центру зайнятості з питань нарахування допомоги по безробіттю і ухвалене судом рішення не буде в цьому перешкодою. Без такого звернення позивача до центру зайнятості з питань нарахування і виплати допомоги вирішення в суді питання про стягнення будь якої суми з підприємства є передчасним.

Судом правильно зроблений висновок про те, що питання про права та обов'язки осіб на випадок безробіття регулюються Законом України « Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Питання щодо виплати допомоги на випадок безробіття відноситься до компетенції Центру зайнятості, відповідно до Закону України « Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», і тому позивач може звернутися з даним питанням до Центру зайнятості.

Підстав для задоволення і цієї частини позовних вимог у суду першої інстанції не було.

Усі доводи апеляційної скарги скарги були предметом дослідження суду першої інстанції і правильно визнані необґрунтованими. Вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Тому рішення суду є законним і підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 303-315 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Судді: