Провадження № 2/161/146/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

в складі головуючого судді - Гриня О. М.,

з участю секретаря судового засідання - Муригіної А.І.,

позивача - ОСОБА_1

представника позивач адвоката ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю та стягнення витрат на лікування та поховання , --

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю та стягнення витрат на лікування та поховання.

Свій позов мотивує тим, що з грудня 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах та проживала однією сім'єю з ОСОБА_5, який ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер. До дня смерті ОСОБА_5 отримував пенсію та працював в ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор». Зазначає, що з 2015 року ОСОБА_5 захворів і вона разом з ним їздила по медичних закладах з метою покращити його здоров'я. Витрати на його лікування, а після смерті й на поховання, поминальний обід були проведені нею за власні кошти. Вказує, що встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 їй необхідне для отримання права на частину спільно нажитого майна, а саме коштів - заробітної плати та виплат по лікарняному листу ОСОБА_5, оскільки вона вела домашнє господарство, коли останній хворів, на його лікування вони витрачали кошти зі спільного бюджету, в тому числі і її особисті. На поховання ОСОБА_5 вона сплатила свої кошти в сумі 4903 грн. та 7080 грн. на поминальний обід. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, спадкоємцями першої черги є мати померлого - ОСОБА_4 та його дочка - ОСОБА_3 Дізнавшись про те, що дочка померлого ОСОБА_3 звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, запропонувала останній відшкодувати їй понесені нею витрати на лікування та поховання ОСОБА_5, однак ОСОБА_3 відмовилась.

На підставі вищезазначеного та ч. 1 ст. 1232 ЦК України просить встановити факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу в період з грудня 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року; Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на її користь кошти, потрачені нею на лікування та поховання ОСОБА_5 в сумі 14 983 грн.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві. Просили позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала, подала суду письмові заперечення, в яких зазначає, що позивач неправдиво вказує на проживання однією сім'єю з її батьком, оскільки позивач лише «витягувала» з нього гроші, вони разом розпивали спиртні напої та вчиняли сварки, що, на її думку, не може розцінюватись як «сім'я». Крім того, зазначає, що витрати на своє лікування батько оплачував самостійно, а кошти, витрачені на його поховання були виділені ДП Луцький ремонтний завод «Мотор» та працівниками заводу. Вважає, позов ОСОБА_1 безпідставним та таким, що підтверджує її корисливі мотиви.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомила.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача ОСОБА_3, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 3 ст.10, ч. ч. 1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до норм ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст.235 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

В поданій до суду позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу їй необхідно для отримання частини спільно нажитого майна з ОСОБА_5, хоча не заявляє відповідних позовних вимог.

Встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу не породжує юридичних наслідків, виходячи зі змісту позову.

Крім того, в своїх поясненнях суду позивач зазначила, що встановити вказаний факт вона бажає заради справедливості і для пам'яті дітей померлого.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Саме ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 в справі № 6-135цс13 також зазначається, що суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід встановити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За клопотанням сторони позивача, судом викликано та допитано в якості свідка ОСОБА_7, яка повідомила, що позивач та ОСОБА_5 спільно проживали приблизно 13 років, та свідка ОСОБА_8, який теж дав покази про те, що йому відомо про спільне проживання позивача з ОСОБА_5, крім того, одного разу він бачив як вона супроводжувала його до медичного закладу.

Свідок ОСОБА_9, викликана та допитана в судовому засіданні за клопотанням відповідача ОСОБА_3, зазначила, що їй нічого не було відомо про спільне проживання позивача з ОСОБА_5

Таким чином, позивачкою не доведено, що вона та ОСОБА_5 вели спільне господарство, що в них був спільний бюджет чи вони проводили спільні витрати. До такого висновку суд приходить, враховуючи ту обставину, що позивач не зазначає будь-якого майна, придбаного за час проживання з ОСОБА_5, яке вона вважає спільною сумісною власністю. Відомості про дохід позивачки, дохід спадкодавця, квитанції про оплату комунальних послуг померлим за період спільного проживання, підтвердження реєстрації місця його проживання, докази про сумісні покупки побутової техніки чи проведення ремонту помешкання в зазначений нею період тощо, - суду не надано, незважаючи на те, що суд неодноразово роз'яснював позивачці її права та обов'язки.

Відповідно до ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, вид. Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року у віці 56 років (а.с.6).

Судом встановлено, що після смерті спадкодавця ОСОБА_5 спадкоємцями першої черги за законом є його матір ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_3, які є відповідачами в справі.

В обґрунтування витрат, понесених на лікування ОСОБА_5 позивач надає копії квитанцій про внесення ОСОБА_5 благодійних внесків на рахунок медичного закладу «Львівський онкоцентр» та довідку № 2429/2-09 від 21.11.2016 року Волинської обласної клінічної лікарні (а.с.9).

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про благодійництво і благодійні організації» благодійництво - це добровільна безкорислива пожертва фізичних та юридичних осіб у поданні набувачам матеріальної, фінансової, організаційної та іншої благодійної допомоги; специфічними формами благодійництва є меценатство, спонсорство і волонтерська діяльність.

Враховуючи вищевикладене, кошти, сплачені як благодійні внески не підлягають до відшкодування, оскільки благодійність характеризується добровільним характером зі сторони особи, яка її здійснює, а тому не може вважатися витратами, які підлягають відшкодуванню. Крім того, такі благодійні внески були здійснені самим ОСОБА_10

Заявляючи вимоги про стягнення витрат на лікування, позивачка не надала суду жодного доказу щодо утримання нею померлого та що витрачені на лікування кошти були саме її особистими коштами.

На підтвердження витрат, пов'язаних з похованням ОСОБА_10 позивач надає копію квитанції від ІНФОРМАЦІЯ_1 року з магазину ритуальних послуг, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, на суму 4 903 грн., відповідно до якої було оплачено труну - 2400 грн., наволочку - 50 грн., катафалк - 350 грн., підвозка - 135 грн., будинок трауру - 720 грн., комплект покривало - 320 грн., рушник атлас гіпюр - 60 грн., накидка - 60 грн., хустка - 40 грн., вінок 220 грн., стрічка 8 грн., рукопання могили 540 грн. (а.с.8). Крім того, позивачем надано квитанцію про оплату рахунку із закладу громадського харчування від 04 червня 2016 року на суму 7080 грн. в обґрунтування витрат на поминальний обід (а.с.8).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Із зазначеного закону вбачається, що поминальні обіди не є витратами на поховання, які передбачені ст. 1232 ЦК України, а тому не підлягають стягненню із спадкоємців.

Відповідно до довідки №9782/02-15 від 18.11.2016 р., виданої Луцьким об'єднаним управлінням пенсійного фонду України Волинської області, 0806.2016 р. в Луцьке об'єднане управління пенсійного фонду України Волинської області звернулась ОСОБА_1 із заявою та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання. Допомогу на поховання було виплачено згідно ст.. 53 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі двомісячної пенсії померлого ОСОБА_5, а саме - 4573,80 грн.

Крім того, як вбачається з довідки ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» №345 від 18.10.2016 р. матеріальна допомога на поховання ОСОБА_5 в сумі 2000,00 грн. була передана 03.06.2016 року голові цехового комітету для сприяння в організації похорону.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 підтвердила, що вона як голова цехового комітету ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» брала безпосередню участь в організації похорону ОСОБА_5, разом з позивачкою була в магазині ритуальних послуг, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та надавала кошти, виділені заводом, для здійснення оплати по квитанції.

Таким чином, підтверджені документально належними та допустимими доказами витрати, понесені позивачем на поховання ОСОБА_10 в повній мірі покриваються отриманими нею коштами від держави та від ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор».

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягає.

Керуючись 3, 8, 10, 14, 30, 60, 61, 208, 209, 213, 214, 215, 256, 258 ЦПК України, ст.1232 Цивільного кодексу України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу у період з грудня 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнення витрат на лікування та поховання ОСОБА_5 у сумі 14 983,00 грн. (чотирнадцять тисяч девятсот вісімдесят три гривні нуль копійок) - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Гринь О.М