ухвала

іменем україни

16 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Червинської М.Є., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Карпенко С.О., Ступак О.В.,
за участю ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року,

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_8 звернулася до суду з даним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що вона взяла шлюб з ОСОБА_6 18 листопада 2007 року. Вінчання проходило в Храмі св. Кирила і Афанасія, про що сторонами було отримано свідоцтво про вінчання.

Обвінчавшись з відповідачем, вони стали проживати разом за адресою: АДРЕСА_1, вести спільне господарство, піклуватися один за одного як люблячі дружина та чоловік. Позивач товаришувала з матір'ю відповідача, надавала їй допомогу та після її смерті допомагала в організації поховання та інших обрядів.

Позивач зазначила, що у цей період ними спільно було придбано автомобіль ГАЗ-3302-414 (рахунок-фактура від 17 червня 2008 № ДА-0005221 а/м, № двигуна 83001966, № кузова 01490) за ціною 86 210 гривень.

17 липня 2010 року сторони уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис від 17 липня 2010 року № 817.

Шлюб було розірвано за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 квітня 2012 року у справі № 2-2615/12.

Позивач зазначає, що у період шлюбу за спільні кошти сторін на підставі договору купівлі-продажу від 15 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаренко О.С., набуто спірне майно - квартиру АДРЕСА_2, вартість якої становила 49 000,00 доларів США, що станом на 15 вересня 2010 року становило 387 100,00 гривень.

Виходячи з наведеного позивач просив встановити факт проживання сторін однією сім'єю в період з 18 липня 2007 року по 16 липня 2010 року, в порядку розподілу майна подружжя визнати за кожним із сторін право власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, загальною площею 32,3 кв. м, житловою площею 16,6 кв. м, та стягнути з ОСОБА_6 на її користь Ѕ частини сплачених коштів за придбання вантажного автомобіля марки ГАЗ 3302-414, враховуючи, що відповідач розпорядився вказаним майном без її згоди.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 29 січня 2016 року з урахуванням ухвали того ж суду від 22 квітня 2016 року про виправлення описки, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року, позов задоволено частково.

В порядку розподілу майна подружжя визнано за ОСОБА_8 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2.

В порядку розподілу майна подружжя визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 витрати на оплату судового збору в сумі 1 935 грн 50 коп.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення в частині вимог про поділ квартири та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються та касаційним судом не переглядаються (ч. 1 ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірна квартира є спільним майном ОСОБА_8 та ОСОБА_6 і підлягає поділу між ними з визначенням рівних часток сторін.

Вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_8 та ОСОБА_6 в період з 18 липня 2007 року по 16 липня 2010 року не знайшли свого підтвердження, а спірний автомобіль був придбаний 17 червня 2008 року, а тому немає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації Ѕ частини вартості спірного автомобіля.

Крім того, спірний автомобіль був відчужений ОСОБА_6 і на даний час право власності на нього зареєстроване за іншою особою.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, сторони ОСОБА_8 та ОСОБА_6 17 липня 2010 року уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 817 від 17 липня 2010 року.

Шлюб було розірвано за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 квітня 2012 року у справі № 2-2615/12.

У період шлюбу за спільні кошти сторін на підставі договору купівлі-продажу від 15 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаренко О.С., сторонами набуто спірне майно - квартира АДРЕСА_2, вартість якої становила 49 000,00 доларів США, що станом на 15 вересня 2010 року становило 387 100,00 гривень.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.

Так, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про те, що відповідачем не підтверджено того, що частково кошти на придбання спірної квартири були отримані з депозитних рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_6 в період з 2005-2007 років, а також не враховано та не перевірено, чи інша частина коштів, за які була придбана спірна квартира, є особистими коштами відповідача, отриманими від продажу Ѕ частини квартири АДРЕСА_3.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Суди попередніх інстанцій на порушення ст. ст. 213-214 ЦПК України, не визначившись з характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, належним чином не обґрунтували своїх висновків щодо необґрунтованості доводів відповідача, не встановили обставин, що мають значення для справи та не дослідили наявних у матеріалах справи доказів, не навели при цьому переконливих доводів їх належності та допустимості, зокрема щодо придбання квартири за особисті кошти ОСОБА_6, не з'ясували джерела коштів, за які було придбано спірне майно, та дійшли передчасного висновку про задоволення позову в частині визнання квартири спільною сумісною власністю та її поділу.

Таким чином, оскільки суди не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року в частині вирішення вимог про визнання права власності на Ѕ частини квартири в порядку поділу майна подружжя скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.Є. Червинська
Судді: Ю.Г. Іваненко С.О. Карпенко О.М. Ситнік О.В. Ступак