Справа № 357/5207/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Дмитренко А. М. ,

при секретарі - Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 06.07.2009 року він позичив відповідачу 8148,45 доларів США шляхом перерахування вказаної грошової суми на його банківський рахунок, що підтверджується платіжним дорученням АТ «ОТП Банк» № 1 від 06.07.2009 року, строк повернення позики ними не було визначено. 07.04.2017 року він звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення вказаного боргу, відповідач особисто отримав цю вимогу 10.04.2017 року, але борг не повернув. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму боргу в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на 15.05.2017 року /26,47 грн./, що становить 215 677 грн.56 коп.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2017 року справу розподілено на суддю Кошеля Б.І., ухвалою судді від 09.06.2017 року відкрито провадження по даній справі.

Відповідно до ухвали суду від 03.08.2017 року задоволено заяву позивача про відвід судді Кошеля Б.І.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2017 року справу розподілено на суддю Дмитренко А.М. та ухвалою від 09.08.2017 року прийнято до провадження.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що суду не надано доказів щодо укладення договору позики між сторонами по справі на вказану вище суму 8148,45 доларів США, платіжне доручення банку не є належним доказом, який підтверджує факт укладення договору позики.

Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді даної справи, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що відповідач ОСОБА_2 - це бувший зять позивача ОСОБА_1, дочка якого ОСОБА_3 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 10.03.2006 року, від цього шлюбу вони мають двох малолітніх дітей -сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується копіями свідоцтв про шлюб, про народження дітей /а.с.48-50/, не заперечується особами, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 липня 2009 року позивач ОСОБА_1 перерахував на рахунок відповідача ОСОБА_2 у АТ «ОТП Банк» грошові кошти в іноземній валюті в сумі 8148 доларів США 45 центів, що слідує з копії платіжного доручення в іноземній валюті № 1 від 06.07.2009 року /а.с.5/.

Зі змісту цього доручення слідує, що призначення платежу в дослівному перекладі з англійської мови «допомога родичам».

Згідно матеріалів справи, позивачем через адвоката Гудзь Т.П. було направлено 06.04.2017 року на ім'я відповідача письмову вимогу про повернення коштів в сумі 8148,45 доларів США в 30-денний термін з дня отримання цього листа /а.с.7/.

Відповідачем вказаний лист отримано особисто 10.04.2017 року, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення /а.с.8/, але зазначену суму коштів повернуто не було.

Позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача коштів в сумі 215 677 грн.56 коп. , що еквівалентно 8148,45 доларів США, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що між ним та відповідачем було укладено договір позики.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За ч.2 цієї статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов'язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу..

Так, за ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Тобто, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такі правові висновки зроблені Верховним Судом України в постановах від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, від 24.02.2016 року у справі № 6-50цс16.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, або інший документ, незалежно від його найменування, має містити умови отримання суми коштів позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Таку правову позицію викладено Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, яка згідно положень ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування.

Вказане вище платіжне доручення про перерахування грошових коштів не містить зобов'язання про їх повернення, у цьому документі також відсутній підпис позичальника, зазначена зовсім інша мета перерахування коштів, а тому цей документ не підтверджує ні факт укладення договору позики між сторонами по справі, ні умови цього договору.

Згідно ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення, як вважає суд, мають застосовуватися і в тому випадку, коли сторона доводить факт укладення правочину.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався також на покази свідків ОСОБА_6 -дочки позивача та ОСОБА_7 -знайомий позивача, яким ніби-то відомо про те, що відповідач просив у позивача гроші в борг для вирішення питання з першою дружиною щодо розподілу будинку та зобов'язувався їх повернути.

Але покази свідків не можуть прийматися судом до уваги, як належні докази на підтвердження факту укладення договору позики та його умов за відсутності доказів дотримання сторонами письмової форми договору позики.

Представник позивача в судовому засіданні також посилався на те, що безповоротна фінансова допомога є дарунком і тому включається до складу доходів при визначенні оподаткування на прибуток згідно ПК України, відсутність в декларації відповідача за 2009 рік доходу в сумі 8148,45 дол. США або за офіційним курсом НБУ 66 409,86 грн. свідчить про те, що йому надавалася позивачем поворотна фінансова допомога /позика/.

Згідно інформації Білоцерківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 13.10.2017 року /а.с.59/, ОСОБА_2 декларацію про майновий стан і доходи за 2009 рік не подавав.

Але в даному випадку норми ПК України не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, відсутність декларації про майновий стан і доходи за 2009 рік ОСОБА_2 аж ніяк не підтверджує факт укладення договору позики між сторонами по справі на вказану вище суму.

А відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З врахуванням всього вищенаведеного суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування його позовних вимог, а тому відмовляє в задоволенні цього позову.

Керуючись ст. ст. 202, 207, 218, 509, 526, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 -відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя А. М. Дмитренко