АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/2250/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9409/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Шахової О.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача Таран М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Мережеві технології» про визнання недійсним договору фінансового лізингу.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись у лютому 2017 року до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовував свої вимоги тим, що 12.10.2011 року між ним та ТОВ «Порше Лізинг Україна» було укладено договір фінансового лізингу. Об'єктом якого був транспортний засіб - автомобіль Audi А6 3.0 TFSI. За умовами договору вартість об'єкту лізингу - еквівалент 105000 доларів США; авансовий платіж - еквівалент 47250 доларів США; щомісячний лізинговий платіж - еквівалент 1922, 94 доларів США; адміністративний платіж - еквівалент 1575 доларів США; процентна ставка - змінна відповідно до п. 6.4 загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу. 20.11.2011 року позивачем було сплачено відповідачеві кошти в сумі 408482,19 гривень. При цьому, позивач вказував на нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, що надає в даному випадку лише лізингодавцю право на збільшення платежів та вартості при формально правильній поведінці і призводить до позбавлення його, як лізингоодержувача, можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору. Тому такі положення договору вважав несправедливими, так як виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. Відтак, умови оспорюваного правочину порушують положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для розірвання такого договору, бо є наявним істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду позивач подав апеляційну скаргу, де ставив питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав, заперечував проти її задоволення.

Третя особа про розгляд справи повідомлялася належним чином за адресою визначеною в матеріалах справи. У судове засідання не з'явилася, поважність причин своєї неявки суду не повідомила, також не повідомила суд про зміну місця свого перебування

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у її відсутність в силу вимог ст. 305 та ст. 77 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Суд першої інтенції постановляючи рішення вказував на те, що з урахуванням положень ч. 4 ст. 203, ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України а також правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі за № 6-2766цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, спірний договір фінансового лізингу укладений між сторонами 12 жовтня 2011 року є недійсним, оскільки він укладений з недотриманням форми укладення правочину.

Однак, враховуючи те, що спірний договір було укладено 12.10.2011 року, а з позовом позивач звернуся лише 06.02.2017 року, що перевищує встановлений трирічний строк позовної давності, про що було заявлено представником відповідача у судовому засіданні шляхом подачі заяви про застосування строків позовної давності. То згідно ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, і це є підставою для відмови у позові.

Розглядаючи спір колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач вказував на те, що суд неправомірно застосував строк позовної давності в даному спорі, не зважаючи що в силу ч.2, 3 ст. 264 ЦК України він ще не сплив. Оскільки відповідно до ч.2 ст. 264 ЦК України - позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. В провадженні судових інстанцій починаючи з 2013 року перебуває спір за позовом ОСОБА_5 до ТОВ «Порше Лізинг Україна. В силу положень ч. 3 ст. 264 ЦК України - після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду.

Так, стаття 256 ЦК України встановлює, що позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно норм діючого законодавства загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 1 ст. 260 ЦК України передбачає, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається із матеріалів справи 12.10.2011 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Порше Лізинг Україна» було укладено договір №00003375 фінансового лізингу. Об'єктом лізингу був транспортний засіб - автомобіль Аudi А6 3.0 ТFSI.

Договором визначено умови лізингу, серед яких: вартість об'єкту лізингу - еквівалент 105000 доларів США; авансовий платіж - еквівалент 47250 доларів США; щомісячний лізинговий платіж - еквівалент 1922, 94 доларів США; адміністративний платіж - еквівалент 1575,00 доларів США; процентна ставка - змінна відповідно до п. 6.4 загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

20.11.2011 року позивач сплатив відповідачеві кошти в сумі 408482,19 гривень. 28.10.2011 року об'єкт лізингу було передано позивачу, що підтверджується актом приймання - передачі.

На першій сторінці договору позивач своїм підписом підтвердив, що він ознайомився та зрозумів усі умови цього договору про фінансовий лізинг. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для лізингових платежів, графіком покриття витрат та виплату лізингових платежів. Та погодився, що всі зазначені вище документи є невід'ємними частинами цього договору про фінансовий лізинг та мають обов'язкову силу по відношенню до лізингоодержувача.

Також у відповідності до умов п. 19.3 договору позивач підтвердив, що на момент підписання лізингоодержувач був ознайомлений з положеннями Закону України „Про захист прав споживачів" та що умови цього договору є прийнятними для лізингоодержувача та не порушують і не обмежують жодні права лізингоодержувача як споживача.

Згідно п. 20.2 договору позивач підтвердив, що відповідач надав вичерпну інформацію щодо всіх наявних варіантів фінансування з урахуванням фінансового становища позивача, а також їхні переваги і недоліки.

Згідно п. 21 договору сторони цим досягли згоди щодо всіх істотних умов. Сторони, а також уповноважені представники сторін, повністю усвідомлюють зміст, терміни та поняття, що вживаються у договорі, погоджуються з ними та повністю усвідомлюють значення та наслідки своїх дій.

Зазначене вище свідчить про те, що з моменту отримання об'єкту лізингу позивач знав умови договору, свої зобов'язання.

Незважаючи на те, що договір фінансового лізингу був укладений між сторонами 12.10.2011 року позивач звернувся до суду з позовом лише в лютому 2017 року, тобто після слину позовної давності про що було заявлено представником відповідача у ході судового розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороню, є підставою для відмови у позові.

Відтак висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності узгоджуються як з матеріалами справи так і нормами діючого законодавства.

Доводи представника позивача, що мало місце переривання строку позовної давності у зв'язку з поданням до суду та розглядом справи № 761/10094/14 - ц про розірвання договору фінансового лізингу, стягнення матеріальної та моральної шкоди, не можуть бути підставою для скасування постановленого судового рішення. Так як предметом даного судового розгляду є вимоги про визнання договору недійсним.

Отже зазначене вище свідчить про те, що позовні вимоги позивача у вказаних вище справах стосуються різних прав, а тому твердження про переривання строку позовної давності є безпідставним.

Також не можуть бути підставою для скасування постановленого судового рішення і доводи апелянта, щодо необхідності обрахування строку позовної давності за його позовом виходячи з часу коли він дізнався про своє порушене право. А саме починаючи з 16.12.2015 року - дати ухвалення постанови Верховного Суду України ( правова позиція у справі № 6 -2766 цс 15) за якою підставою для визнання договору лізингу нікчемним ( застосування наслідків нікчемності правочину) є недотримання нотаріальної форми посвідчення правочину. Висновки ВСУ щодо застосування норми права, викладені у його постанові є обов'язковими для судів загальної юрисдикції. Так як до прийняття вищевказаної постанови не існувало ані передбаченого законом обов'язку щодо дотримання нотаріального посвідчення лізингових договорів, ані відповідної судової практики щодо нікчемності договорів лізингу у зв'язку з відсутністю нотаріального посвідчення, що також свідчить про відсутність його обізнаності про те, що укладений між ним та відповідачем договір є нікчемним.

Колегія суддів вважає, що позивачем безпідставно не береться при цьому до уваги те, що порівняльний аналіз термінів „ довідався" та „ міг довідатися", які містяться в ст. 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його за хистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила встановленого ст. 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Так, згідно норм матеріального прав, які були чинними на момент укладення спірного договору передбачалося, а саме: за ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин мав вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України та аналізу норм законодавства, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу

Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена вкасаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: