Ухвала

іменем україни

08 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Івано-Франківської міської ради, про відібрання та повернення дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, Служба у справах дітей Івано-Франківської міської ради, про визначення місця проживання дитини за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив відібрати у бабусі ОСОБА_4 неповнолітню ОСОБА_5 та передати її батьку (ОСОБА_3.).

Свої вимоги мотивував тим, що він є батьком ОСОБА_5, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року у шлюбі з ОСОБА_6, і не позбавлений батьківських прав відносно малолітньої доньки.

У червні 2014 року його дружина ОСОБА_6 разом із їх донькою тимчасово, на літній період, перебували на відпочинку у бабусі ОСОБА_4 у с. Скопівка Коломийського району Івано-Франківської області.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року його дружина ОСОБА_6 померла.

ОСОБА_4, яка є матір'ю його померлої дружини, відмовилася повернути йому неповнолітню доньку, посилаючись на те, що він має статус ВІЛ-інфікованого.

28 жовтня 2014 року ОСОБА_4 подала зустрічний позов, у якому просила визначити місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, із нею у с. Скопівка Коломийського району Івано-Франківської області, посилаючись на те, що подальше проживання її малолітньої онуки за місцем реєстрації батька ОСОБА_3 з огляду на стан здоров'я останнього та його наркотичну залежність буде суперечити інтересам та загрожувати здоров'ю дитини.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Відібрано у ОСОБА_4 малолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та передано її батькові ОСОБА_3 У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення не повністю відповідають зазначеним вимогам закону.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Отже, при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по- друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є батьком малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилася у шлюбі з ОСОБА_6

Обоє батьків мали статус ВІЛ-інфікованих ще до народження дитини.

Дитина проживала разом із батьками АДРЕСА_1 й відвідувала дошкільний навчальний заклад «Ромашка» у м. Івано-Франківську.

Влітку 2014 року малолітня ОСОБА_5 разом із матір'ю ОСОБА_6 перебувала у своєї бабусі ОСОБА_4 у с. Скопівка Коломийського району Івано-Франківської області.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_6 померла, а малолітня ОСОБА_5 залишилася проживати з ОСОБА_4, яка на вимогу ОСОБА_3 відмовилася повернути йому доньку, посилаючись на те, що онуці буде краще проживати з нею, а не з батьком, який знаходиться на обліку, як наркозалежна особа з січня 2001 року, є хворим на ВІЛ-інфекцію, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та відбував покарання у місцях позбавлення волі.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що батько має переважне право перед іншими особами на проживання малолітньої доньки з ним, а ОСОБА_4, яка є бабусею дитини, не довела, що повернення малолітньої ОСОБА_3 за попереднім місцем проживання до батька створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або суперечитиме інтересам дитини.

Із такими висновками повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 162 СК України, якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала.

Відповідно до ч. 1 ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Частина 2 вказаної вище статті передбачає, що батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Судами під час розгляду справи встановлено, що визнано і самим позивачем, неповнолітня ОСОБА_5 із 02 червня 2016 року проживає разом із батьком ОСОБА_3 та навчається у 2 класі Івано-Франківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 (т. 2, а. с. 82).

Тобто, незаконне утримання дитини бабусею на момент ухвалення рішення судом першої інстанції не знайшло свого підтвердження, а навпаки спростовується вищезазначеними обставинами та матеріалами справи.

Проте, ухвалюючи 11 листопада 2016 року рішення про відібрання дитини у бабусі ОСОБА_4, суд першої інстанції не перевірив наявність підстав, передбачених ст. ст. 162, 163 СК України для відібрання дитини, та не звернув увагу на те, що дитина вже повернута батьку та проживає разом із ним.

Наведене свідчить про те, що суд першої інстанції на порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірив усіх доводів та наданих сторонами доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд послався на недоведеність обставин, які б давали підстави для розлучення батька з донькою.

При цьому, суд не надав ніякої оцінки наявним у матеріалах справи доказам щодо схильності ОСОБА_3 до насильства, зокрема вироку Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2016 року, який набрав чинності, про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за умисне нанесення тілесних ушкоджень.

Пославшись на те, що ОСОБА_3 оскаржено зазначений вище вирок, суд не звернув уваги на інші докази щодо злочинів, які скоєні ним раніше.

Зокрема, відповідно до Витягу з реєстру Управління Міністерства внутрішніх справ України у Івано-Франківській області ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є особою, яку 03 березня 2000 року засуджено Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за ч. 1 ст. 229-6 КК України до 9 місяців позбавлення волі, як додаткова міра покарання згідно зі ст. 14 КК України лікування від наркоманії. 14 жовтня 2000 року його звільнено за відбуттям терміну покарання.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_3, мотивував своє рішення висновком органу опіки та піклування Івано-Франківської міської ради від 06 листопада 2014 року, який вважав за доцільне відібрання ОСОБА_3 від бабусі ОСОБА_4 та повернення її батькові ОСОБА_3

При цьому, суд не врахував висновок служби у справах дітей Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, на який посилалася при зверненні до суду ОСОБА_7, та у якому зазначено, що, зважаючи на конкретну дану ситуацію та усі обставини справи, є виключний випадок, коли малолітню ОСОБА_5 слід залишити проживати з бабусею.

Крім того, при розгляді справи представник служби у справах дітей Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області посилалась на те, що подані Службою у справах дітей Івано-Франківської міськради висновки про доцільність відібрання дитини у бабусі та повернення батькові складені та прийняті всупереч усім вимогам Закону, з порушенням відповідного порядку, без присутності бабусі ОСОБА_4, без з'ясування умов проживання дитини у селі біля ОСОБА_4, суб'єктивно та однобічно, за їх відсутності при розгляді справи у суді першої інстанції. Наголошено на тому, що наявні у матеріалах справи акти щодо обстеження умов проживання позивача-батька складені станом на 2014 рік, умови проживання дитини після цього не перевірені.

Втім суд вказаний вище висновок служби у справах дітей суд не витребував, не надав йому оцінки та не врахував вимоги ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що судом першої інстанції зроблено не було.

Таким чином, суд на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, допустив суттєву неповноту у з'ясуванні обставин справи, не перевірив та не спростував належними та допустимими доказами доводи ОСОБА_4, не здійснив оцінку середовища проживання дитини, не перевірив, яку роль у життідитини відіграє бабуся та чи буде відокремлення малолітньої ОСОБА_3 від неї суперечити інтересам дитини. При цьому тривалість часу, проведеного дитиною з бабусею, може стати важливим чинником при визначенні найкращих інтересів цієї дитини.

Про таке 11 липня 2017 року Європейський Судом з прав людини зауважив у рішенні у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини».

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги також не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, дійшов помилкового висновку про те, що рішення місцевого суду ухвалено з дотриманням норм матеріального процесуального права.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик