Справа № 299/89/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2017 року м. Ужгород Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Фазикош Г.В., Собослой Г.Г.,

при секретарі: Шукаль О.Я.

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргами представника Сокуренко Н.В., яка діє в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк», та представника відповідача ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду від 21 вересня 2016 року у справі за цивільним позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 100062,29 долар США, що за курсом 21,46 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.09.2015 року складає 2147336,74 грн. за кредитним договором № MKV0GL00006100 від 03.08.2006 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно вказаного кредитного договору, укладеного з відповідачем, він, позивач, зобов'язався надати відповідачеві кредит у розмірі 34760,00 долар США на термін до 03.08.2021 року, а відповідач - повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Відповідно до договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в такому порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов"язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Рішенням Виноградівського районного суду від 21 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № MKV0GL00006100 від 03 серпня 2006 року станом на 25 вересня 2015 року в сумі 18293,93 долари США (вісімнадцять тисяч двісті дев'яносто три долари США дев'яносто три центи), що за курсом, встановленим Національним банком України на 25.09.2015 року, складає 392587,74 грн. (триста дев'яносто дві тисячі п'ятсот вісімдесят сім гривень сімдесят чотири копійки).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 6533,68 грн. (шість тисяч п'ятсот тридцять три гривні шістдесят вісім копійок) судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду представник Сокуренко Н.В., яка діє в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу на рішення, якою просить змінити рішення суду першої інстанції,а саме скасувавши його в частині незадоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Також, апеляційну скаргу на рішення Виноградівського районного суду від 21 вересня 2016 року подав представник відповідача ОСОБА_2, в якій просив скасувати рішення,та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 03.08.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №MKV0GL00006100 згідно якого остання отримала кредит у розмірі 34760 доларів США в строк до 03.08.2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1% на місяць (а.с.10-12).

ОСОБА_4 не виконувала своїх зобов'язань про кредитному договору внаслідок чого виникла заборгованість, яка згідно розрахунку банку станом на 25.09.2015 року становить 100062,29 доларів США.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що з ОСОБА_4 підлягає стягненню лише поточна заборгованість по тілу кредиту та відсоткам. Всі інші нараховані банком суми на думку суду першої інстанції стягненню не підлягають через сплив строків позовної давності.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки такого суд дійшов за неповного з'ясування всіх обставин справи та без врахування правового висновку ВСУ у Постанові №6-1349цс15 від 02.12.2015 року.

Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

ПАТ КБ «ПриватБанк» використовуючи право, надане йому частиною першою статті 651, частиною другою статті 1054 та частиною другою статті 1050 ЦК України, а також пунктом 2.3.7 кредитного договору, направив боржнику ОСОБА_4 письмову вимоги від 19.11.2007 року щодо дострокового, у строк до 19.12.2007 року, сплатити всю заборгованість по кредиту та відсотках в сумі - 35712,29 доларів США (а.с.105).

Таким чином, Банк скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобов'язань за кредитними договорами, визначивши днем остаточного їх погашення 19.12.2007 року, і саме з цією дати почав спливати строк позовної давності.

З вимогами про стягнення заборгованості за кредитними договорами Банк звернувся до суду в січні 2016 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин вимоги частини другої статті 1050 ЦК України та не врахував, що Банком були змінені строки виконання зобов'язань за кредитними договорами.

Висновок суду першої інстанції про застосування наслідків спливу позовної давності лише до простроченої заборгованості та пені і наявність підстав для стягнення поточної заборгованості є помилковим, оскільки після зміни строку виконання зобов'язання до 19 грудня 2007 року усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за такою вимогою позичальник був зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 19 грудня 2007 року не підлягали виконанню.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що строк позовної давності не пропущено так як кредитні кошти надані в строк до 2021 року, оскільки Банк, направивши вимогу про дострокове повернення кредитних коштів змінив такий строк повернення кредитних коштів, а тому з цього часу дана умова договору не має жодного правового значення.

Також не бере до уваги колегія суддів, твердження ПАТ КБ «ПрвиатБанк» на переривання строків позовної давності з посилання на сплату ОСОБА_5 платежів 01.02.2011 року в розмірі 7 доларів США, 02.08.2013 року - 90,39 доларів США згідно розрахунку банку, зважаючи на наступне.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов'язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Такого ж висновку дійшов ВСУ у Постанові №6-1457цс16 від 09.11.2016 року.

В даному випадку ОСОБА_5 визнає лише сплату нею платежів на погашення кредиту до 23.10.2009 року, і категорично заперечує сплату будь-яких інших платежів після вказаної дати.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на згаданий ним розрахунок заборгованості, в обґрунтування переривання строків позовної давності.

Враховуючи обставини визнані відповідачем можна лише стверджувати про переривання позовної давності станом на 23.10.2009 року.

Згідно з ч.3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З 23.10.2009 року по момент звернення до суду пройшло більше трьох років, а відтак позивач звернувся до суду із пропуском строків позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні такого позову, враховуючи наявність зави представника відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності (а.с.93-96).

За таких обставин, відповідно до ст.309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,

Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника Сокуренко Н.В., яка діє в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилити.

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Виноградівського районного суду від 21 вересня 2016 року скасувати та ухвалити по даній справі нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді