АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Міцнея В.Ф., Лисака І.Н.

секретар Скакун К.В.

за участю представника апелянта ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим будинком, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 01 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 13 вересня 1987 року між ним та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу позивач переїхав в господарство батьків дружини в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області, по вул. Гоголя, 84, яке складається з житлового будинку, господарських будівель і споруд.

З 1988 році з дозволу всіх членів господарства позивача зареєстровано в даному господарстві, яке станом на 15 квітня 1991 відносилося до типу колгоспних дворів, членом якого є по даний час. Як член колгоспного двору має право на частку у майні двору.

Відповідачі є його колишньою тещею та рідною донькою. Після розлучення з дружиною постійно влаштовують скандали, ображають нецензурними словами.

14 червня 2016 року відповідачі зібрали всі його речі й виставили на вулицю, а після повернення його з роботи не впустили до будинку, де він проживав останні 30 років. В даний час позивач змушений проживати у родичів, оскільки іншого житла не має.

___________________________________________________________________

22ц/794/119/2017 р. Головуючий у І інстанції Павлінчук С.С.

Категорія 43 Суддя-доповідач ОСОБА_7

Посилається на те, що його як члена колишнього колгоспного двору незаконно позбавили права користування житловим приміщенням, в яке відповідачі його не допускають.

Просив вселити його в житловий будинок, розташований у с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області по вул. Гоголя, 84;

зобовязати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні вказаним житловим будинком.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 01 грудня 2016 року позов задоволено.

Вселено ОСОБА_3 в житловий будинок в господарстві по вул. Гоголя, 84 в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області.

Зобовязано ОСОБА_4, ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні господарством по вул. Гоголя, 84 в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що при ухваленні рішення судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушені норми матеріального і процесуального права, рішення є незаконне та необґрунтоване.

Свої доводи мотивує тим, що на момент виникнення спору право власності на спірний будинок у позивача відсутнє, як і будь-який правовстановлюючий документ про право на часку в майні колишнього члена колгоспного двору. Єдиним власником даного житла на момент подачі позову є апелянт.

Крім того, суд не звернув уваги, що згідно с. 126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею в майні даного двору. Оскільки позивач був зареєстрований з 12.05.1988 року, вважає, що період його проживання у спірному господарстві до 15 квітня 1991 року є меншим ніж три роки, що згідно діючого на той момент законодавства свідчить про втрату позивачем права на часку в майні двору.

В апеляційній скарзіОСОБА_5 просить скасувати рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 01 грудня 2016 рокута ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення або зміни рішення, якщо неповно з'ясовано судом обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач як член колгоспного двору має право власності на частину двору й відповідно до вимог ст. 317 ЦК України право проживати у спірному будинку.

Однак, колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, щоОСОБА_3 з 12 травня 1988 року зареєстрований та проживає в домогосподарстві, яке відносилось до категорії колгоспного двору по вул. Гоголя, 84 в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області, що підтверджується довідкою Маршинецької сільської ради №704 від 21 червня 2016 року (а.с. 5).

Відповідно до договору дарування, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 10 грудня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори Чернівецької області ОСОБА_8, реєстраційний номер 3000, остання стала власником житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями та спорудами №84 по вул. Гоголя в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області (а.с. 62-64).

Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 10 грудня 2015 року (а.с. 65-66).

Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з положенням ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналізуючи вищенаведені правові норми, колегія суддів приходить до висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, а із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на порушення його прав як власника частки майна у спірному домоволодінні.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано належного документу, який посвідчує його право власності на частку у спірному майні, а тому позов у цій частині є необґрунтованим.

Крім того, позивач також посилався на порушення його житлових прав як члена сім`ї власника житлового будинку, оскільки відповідачі є його тещею та донькою, а дружина перебуває за кордоном на заробітках.

На підставі ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Проте позивачем не доведено належними та допустимими доказами членство сім`ї як бувшого, так і теперішнього власника житлового будинку.

Наявність родинних відносин між сторонами не може вважатися підставою для визнання останніх членами сім`ї власника та не надають право на користування його майном.

Аналізуючи вищенаведені правові норми, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач не довів наявність у нього права проживати у спірному будинковолодінні, а тому підстави для його вселення відсутні.

Враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 01 грудня 2016 року скасувати

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: