Справа №477/1300/16-ц 13.03.2017 13.03.2017 13.03.2017
Провадження №22-ц/784/578/17
Справа № 477/1300/16-ц Головуючий у 1 інстанції Полішко В.В. Провадження № 22-ц/784/578/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П. Категорія -34
У Х В А Л А

іменем України

13 березня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

з участю:

-представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

- відповідача - ОСОБА_4,

- його представника - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 січня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної і моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

12 липня 2016 року ОСОБА_2 пред'явив зазначений позов до ОСОБА_4, який обґрунтовував наступним.

На підставі свідоцтва про право власності, йому належить нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1, де він займається веденням підсобного господарства, а саме утримує велику рогату худобу для забезпечення власних потреб. На цій же території він зберігає техніку, яку використовує для обслуговування свого господарства, будівельні матеріали та інше знаряддя.

11 березня 2016 року, близько 21 години, його сусід, відповідач по справі ОСОБА_4, будучи у нетверезому стані, черговий раз проник на подвір'я його господарства та порізав шини на чотирьох причепах, свідками чого стали ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які знаходилися в той час на подвір'ї. Дізнавшись про це, позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Оперативною групою було проведено огляд місця події в присутності свідків, під час якого зафіксували факт пошкодження майна.

За результатами проведених дій ІП Вітовського Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області, надано висновок, з якого вбачаються ознаки правопорушення громадянином ОСОБА_4, а саме пошкодження майна позивача, вартістю 4 200 гривень.

Кримінальне провадження щодо відповідача не було відкрите з підстав малої значимості, за ціновим показником, даної події та її незначної суспільної небезпеки.

Посилаючись на відмову ОСОБА_4 відшкодувати збитки добровільно, позивач просив стягнути їх з того на його користь за судовим рішенням, а також 2 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, оскільки виписаними діями було порушено нормальний спосіб його життя.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 січня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. З відповідача на користь позивача стягнуто 4 200 гривень на відшкодування збитків та 500 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати і ухвалити нове - про відмову у задоволені позову.

Скаргу обґрунтував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи і положенням чинного цивільного законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскарженому судовому рішенні, суд 1 інстанції вважав, що позивач належними та допустимими доказами довів, що неправомірними діями відповідача було пошкоджено сім коліс належних йому причепів і їх вартість становить 4 200 гривень, у зв'язку з чим той і повинен збитки відшкодувати. Крім того, відповідач зобов'язаний відшкодувати і моральну шкоду, достатнім розміром якого, як на думку суду є грошова сума у 500 гривень.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх, а також висновки, щодо результату вирішення справи вірними, обґрунтованими й законними.

Дійсно, ст. 1166 та 1192 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Особа, яка завдала шкоди , звільняється від її відшкодування , якшо вона доведе , що шкоди завдано не з її вини.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З системного аналізу названих статей випливає висновок, що позивач на підтвердження позову зобов'язаний, з врахуванням положень ст. ст. 59 - 60 ЦПК України, довести:

● що йому завдано збитків;

●що збитки завдані саме відповідачем і у розмірі, який він зазначив у своїй позовній заяві.

Відповідач же, якщо він заперечує позов, доводить, що його вини в заподіяні шкоди позивачеві немає, що майнова шкода відсутня або, що вона заподіяна у меншому розмірі.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із загальних засад цивільного судочинства про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав спору на власний розсуд.

Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України, і повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду у повній мірі відповідає виписаному вище, а тому є законним та обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до витягу про державну реєстрацію прав ММ БТІ №29787144 від 26 квітня 2011 року (а.с. 8), позивачу на праві приватної власності належить нежитлова будівля, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, де він займається веденням господарства, а саме утримує велику рогату худобу для забезпечення власних потреб. На цій території він зберігає техніку, яку використовує для обслуговування свого господарства, будівельні матеріали та інше знаряддя.

Як встановлено оперативною групою, 11 березня 2016 року, близько 21 години ОСОБА_4, будучи у нетверезому стані, проник на подвір'я господарства позивача та порізав шини на причепах, свідками чого стали помічники позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що підтверджується їх поясненнями (а.с. 12,13,14), які знаходилися в той час на подвір'ї.

Дізнавшись про це, позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення (а.с.9-10). Оперативною групою було проведено огляд місця події в присутності свідків, під час якого зафіксували факт пошкодження майна.

За результатами проведених дій ІП Вітовського Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області, надано висновок, з якого вбачаються ознаки правопорушення громадянином ОСОБА_4, а саме, пошкодження майна позивача, приблизною вартістю 4 200 гривень.

Таким чином, на доказ заподіяння відповідачем шкоди позивач надав та послався на товарний чек, ксерокопія якого міститься в даній справі, з вартістю куплених автомобільних шин у кількості 7 штук по 600 гривень за кожну, який містить назву приватного підприємства та відтиск мокрої печатки (а.с. - 15); ксерокопії протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення та висновок Жовтневого ВП Корабельного ВП ГУНП Миколаївської області (а.с. - 9-10, 11), свідчення під присягою свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Як на думку районного суду, і з цим погоджується й суд апеляційної інстанції, ОСОБА_2 надано достатньо належних та допустимих доказів вини ОСОБА_4 у заподіянні йому шкоди у визначеному судом розмірі, яку той і повинен відшкодувати.

Підтвердженням невмотивованої та неврівноваженої поведінки відповідача щодо позивача є ще й постанова Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 квітня 2016 року (а.с. 16), якою ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення щодо позивача, передбаченого ст. 173 КУпАП і призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у сумі 119 гривень.

На підтвердження матеріальних збитків, позивач надав товарний чек №15 від 17 квітня 2016 року (а.с.15), в якому зазначена вартість автомобільних шин у кількості 7 шт по 600 грн, чим довів суму матеріальної шкоди.

За такого, суд вірно стягнув з відповідача збитки у відшукуваному позивачем розмірі і підстав для його перегляду немає.

Вірно, з врахуванням характеру вчинених протиправних дій, розміру збитків, способу їх заподіяння та наслідків, визначив суд і розмір відшкодування моральної шкоди, а тому і в цій частині, підстав для скасування рішення немає.

Що ж до посилань особи, яка подала апеляційну скаргу, на свідчення ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які, нібито спростовують твердження позивача, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, бо в системному аналізі з доказами позивача, навпаки, підтверджують доказову базу того. Так, вони пояснили, що в той день знаходилися на фермі, де по закінченню роботи повечеряли, після чого роз'їхалися по домівкам, а відповідач залишився поблизу місця події. Часові параметри перебування всі зазначали приблизно. У зв'язку з цим, названі докази не спростовують ні доказів позивача, ні висновків суду 1 інстанції.

Що ж до інших тверджень названої особи, то вони не можуть братися до уваги, оскільки більша частина з них голослівна і не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Лисенко П.П.

Судді: Самчишина Н.В.

Серебрякова Т.В.