Єдиний унікальний номер 741/605/17
Провадження № 2/741/337/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка 19 вересня 2017 року

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Киреєва О.В.,

з участю секретаря Жирка О.В.,

позивача, його представника ОСОБА_1,

відповідачів та їх представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання житлового будинку особистою власністю та усунення перешкод у його користуванні і розпорядженні шляхом виселення осіб без надання іншого жилого приміщення,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що він є власником житлового будинку № 31 по вул. Комарівська (колишня назва Комуністична) в с. Володькова Дівиця Носівського району Чернігівської області, який було побудовано його (позивача) батьками та бабою у 1971 році та який відносився до типу колгоспного двору, у якому він (позивач) проживав із своїми батьками до одруження. З 9 листопада 1991 року по 3 липня 2013 року він (позивач) та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали у вищезазначеному будинку. У період шлюбу у них (сторін) народилися дочка ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3) ОСОБА_7 та син ОСОБА_5. 12 червня 2014 року за спільні сімейні кошти ОСОБА_6 було придбано житловий будинок № 61 по вул. Миколаївська (колишня назва Ворошилова) у с. Сулак Носівського району Чернігівської області, куди остання зареєструвалася разом із своєю дочкою. Після створення позивачем у 2015 році нової сімї, відповідачі почали створювати для нього перешкоди у користуванні та володінні його (позивача) власністю, вчиняти щодо нього та його родичів протиправні дії, що змусило його (позивача) звертатися до правоохоронних органів. Відповідачі прогнали його (позивача) матір, яка проживала в будинку, жити в сарай, почали руйнувати будинок, наприкінці квітня 2017 року розсипали сіль по всьому городу та прибудинковій території, які були засаджені, ніякої участі в утриманні та ремонті будинку не беруть, комунальні платежі не сплачують. Він (позивач) та його мати постійно потерпають від погроз зі сторони відповідачів. З метою узаконення факту проживання його (позивача) матері у спірному будинку, він звертався до нотаріальної контори, хотів переоформити будинок на матір, однак нотаріус зажадав від нього письмову згоду на це ОСОБА_4, як колишньої дружини. Він (позивач) звертався до ОСОБА_4 за отриманням згоди, але отримав категоричну відмову та погрози про те, що вона спалить будинок. З приводу цього він (позивач) звертався до правоохоронних органів. У звязку з цими обставинами він (позивач) був змушений переїхати до помешкання своєї теперішньої дружини, але забрати свою матір до однокімнатної квартири він не може, у той час, як відповідачі маючи власний будинок та інше житло, проживають у його будинку.

ОСОБА_3 просив:

- визнати житловий будинок № 31 по вул. Комарівська в с. Володькова Дівиця Носівського району Чернігівської області його особистою приватною власністю;

- усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні житловим будинком № 31 по вул. Комарівська в с. Володькова Дівиця Носівського району Чернігівської області шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з цього будинку без надання іншого житлового приміщення;

- стягнути солідарно з відповідачів понесені ним судові витрати.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів, які зазначені у позовній заяві, пояснив, що після розірвання шлюбу він створив іншу сімю, але не може з теперішньою дружиною приїхати у власний будинок та користуватися ним. Він (позивач) мав намір подарувати будинок своїй матері, але колишня дружина не дає на це згоди. Він став власником будинку № 31 по вул. Комарівська після смерті своєї баби у 1989 році. Після звернення до суду з цим позовом відповідачі фактично проживають в іншому будинку, вивезли з нього свої речі, залишили в будинку диван та ліжка. Відповідачі не обробляють город, зіпсували землю, засипавши її сіллю, зіпсували в будинку електропроводку через те, що ставили у лічильник саморобні запобіжники, обірвали шпалери, здерли штукатурку. За час спільного проживання з дружиною вони перебудували будинок та збудували гараж. Дружина вселилася з його (позивача) згоди у будинок після реєстрації шлюбу.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів, які зазначені у позовній заяві, пояснив, що збудовані за час спільного проживання гараж та веранда є тимчасовими спорудами і не уведені в експлуатацію. Позивач не може розпорядитися своїм майном, так як у будинку зареєстрована колишня дружина. Відповідачі псують майно в будинку та насадження на земельній ділянці, не обробляють город. У будинку відповідачі створили умови, неможливі для проживання у ньому.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала повністю, пояснила, що конфлікт розпочався з осені 2016 року. ОСОБА_3 став виганяти її та дітей з будинку. Вона звернулася у БТІ та виготовила технічний паспорт на будинок, отримала консультацію, зрозуміла, що не є власницею будинку. Вона та діти не претендують на право власності на будинок, але розуміють, що їм належить право проживання у будинку. Вона та діти бажають проживати у будинку та користуватися ним. За час спільного проживання вона, а пізніше і діти, вкладали кошти в господарство, збудували паркан, гараж, льох з мансардою, зробили перепланування кімнат у будинку, добудували веранду, газифікували будинок. Мати позивача з власної ініціативи залишила будинок та більше 20 років мешкає в обладнаній для проживання літній кухні. У літню кухню окремо проведено електро- та водопостачання, влаштовано прилад обліку електроенергії. Мати позивача забезпечена житлом, має у власності квартиру у м. Бориспіль. Позивач, вона та діти мають у будинку свої окремі кімнати для проживання. Позивач має інше житло, проживає у ньому, у будинок № 31 приїжджає рідко. Електропроводка у будинку влаштована таким чином, що позивач може відключити подачу електроенергії в кімнату, в якій проживає. Позивач умисно створює умови, щоб вона та діти виїхали з будинку. З цією метою він відключив водонасосну станцію, демонтував бойлер, припинив електропостачання до будинку. ОСОБА_3 закрив свою кімнату, тим самим заблокував вхід у кімнату, якою користується син ОСОБА_8. Останні три роки вона (відповідач) користується газом, оплачує спожитий газ. Позивач у газовому господарстві написав заяву про відключення газопостачання до будинку, але вона доклала зусиль й не допустила відключення газу. ОСОБА_3 перебував у будинку та забрав усі квитанції, які підтверджували оплату за користування газом і електроенергією. У будинку № 31 вони не проживають тимчасово, так як позивач створив неможливі умови для проживання у ньому. Частину меблів тимчасово було передано та перевезено у будинок дочки. Вона (ОСОБА_4А.) прожила у будинку 27 років, іншого житла не має, не планує придбавати інше житло, а тому не в її інтересах руйнувати житло. Навпаки, вона підклеїла шпалери, пофарбувала підлогу у кімнатах будинку з метою проживати в будинку. Земельна ділянка біля будинку № 31 обробляється нею, картоплю не садила у звязку з тим, що позивач не дозволив це зробити. Позивач мав можливість приходити в будинок у свою кімнату. Вона (відповідач) не міняла ні ключів, ні замків, не чинила будь-яких перешкод позивачу у користуванні будинком.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_6 позовні вимоги не визнала повністю, пояснила, що вона зареєстрована та проживала ІНФОРМАЦІЯ_1. У цьому будинку електропроводка не витримує навантаження сучасних побутових приладів (фена для сушіння волосся). Вона мала у будинку свою кімнату, в якій проживала з чоловіком та малолітньою дитиною. Дитина зробила шкоду, обірвала шпалери. У даний час шпалери переклеїли, підлогу підкрасили, руйнування будинку не допускають. Мати придбала їй інший будинок, у якому проживати не можливо, так як він потребує капітального ремонту. У березні-квітні 2017 року її батько (ОСОБА_3Г.) намагався відключити газопостачання до будинку. У розмові з нею батько повідомив, що зняв бойлер та вивіз з села.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав повністю, пояснив, що він проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2. Батько не проживає у будинку близько 4 років, але періодично приїжджає. Позивач створює умови, неможливі для проживання у будинку, не дозволяє користуватися гаражем, відключив воду та електропостачання до будинку. ОСОБА_3 закрив кімнату, в якій проживав, чим позбавив його можливості потрапляти та користуватися його (ОСОБА_5А.) кімнатою. Через це він (ОСОБА_5А.) тимчасово мешкає в кімнаті сестри, де крім нього проживає сестра, її чоловік та діти. Батько створив умови, при яких вони не живуть, але змушені виживати.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

З копії рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 3 липня 2013 року у справі № 2516/2807/12 (а.с. 11) вбачається, що 9 листопада 1991 року у виконавчому комітеті Червонопартизанської сільської ради Носівського району Чернігівської області між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. 3 липня 2013 року судом було ухвало рішення, яким розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Рішення суду набрало законної сили 16 липня 2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Аналогічне положення закріплене у ст. 60 СК України, відповідно до якого майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок № 31 по вул. Комарівська (колишня назва Комуністична) в с. Володькова Дівиця (колишня назва ОСОБА_9) Носівського району Чернігівської області відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому був зареєстрований ОСОБА_3, що підтверджується копією довідки Носівської міської ради Чернігівської області № 124/№1 від 27 січня 2017 року (а.с. 13).

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Аналогічне положення закріплене у п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, відповідно до якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Таким чином, ОСОБА_10 набув право власності на житловий будинок № 31 по вул. Комарівська в с. Володькова Дівиця Носівського району Чернігівської області, як єдиний член колишнього колгоспного двору, до реєстрації шлюбу з ОСОБА_4, а тому зазначений житловий будинок є його особистою приватною власністю.

Під час судового розгляду відповідачі та їх представник не заперечували проти того, що вищезазначений житловий будинок є особистою приватною власністю позивача.

У судовому засіданні встановлено, що 7 вересня 2004 року на імя ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Червонопартизанської сільської ради № 88 від 29 липня 2003 року було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, у якому зазначено форму власності «приватна», що підтверджується його копією (а.с. 9).

З копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 7 вересня 2004 року (а.с. 10) вбачається, що за ОСОБА_3 було зареєстровано право приватної власності на вищезазначений житловий будинок.

У судовому засіданні встановлено, що за час спільного проживання подружжя ОСОБА_3 побудували гараж, перепланували будинок, але не увели їх в експлуатацію.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Суд не вбачає підстав для повторного визнання вказаного житлового будинку особистою приватною власністю ОСОБА_3, а тому приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню у звязку із безпідставністю.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині усунення перешкод у користуванні і розпорядженні житловим будинком шляхом виселення осіб без надання іншого жилого приміщення, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сімї права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення відбувається якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

У судовому засіданні встановлено і не заперечувалося сторонами, що:

- відсутня заборгованість за електро- та газопостачання;

- позивач з власної ініціативи намагався відключити газопостачання до будинку, у якому проживають відповідачі, не запитав у них на це згоди;

- позивач з власної ініціативи замінив замки до будинку.

Позивачем та його представником не доведено те, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для проживання з ними в одному будинку.

Доводи позивача та його представника в цій частині є необґрунтованими та такими, що спростовуються добутими по справі доказами.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 57 СК України, ст.ст. 64, 116, 156, 157 ЖК УРСР, ст.ст. 213, 215 ЦПК України,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання житлового будинку особистою власністю та усунення перешкод у його користуванні і розпорядженні шляхом виселення осіб без надання іншого жилого приміщення, - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня отримання його копії, складеної у повному обсязі.

Суддя О.В.Киреєв