АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» на заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

Унікальний №760/7440/16-ц
№ апеляційного провадження: №22-ц/796/235/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Кушнір С.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у квітні 2016р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним його звільнення з посади головного інженера - заступника начальника спеціального конструкторського бюро, поновлення його на роботі на вказаній посаді та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 19 квітня 1978 року він працював у відповідача, з грудня 2011 року - на посаді головного інженера-заступника начальника спеціального конструкторського бюро.

Наказом № 46/к від 23 березня 2016р. його звільнено за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважав звільнення незаконним, так як він з поважних причин не був на роботі 15 лютого 2016р., оскільки повинен був влаштувати сигналізацію у будинку, який залишився після смерті його матері і який знаходиться у м. Олександрія, про що він повідомив у телефонному режимі своє керівництво, а наступного дня у своїй заяві, яку зареєстрував у приймальні підприємства..

Також позивач посилався на те, що, що він не є членом профспілкової організації ПАТ «НВП «Більшовик», проте профспілковий комітет організації надавав згоду на його звільнення, а рішення про його звільнення прийнято поза межами місячного строку, визначеного ст. 148 КЗпП України для застосування дисциплінарного стягнення.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 5 жовтня 2016 року позов задоволено. Визнано незаконним наказ № 46/к від 23 березня 2016 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади головного інженера - заступника начальника спеціального конструкторського бюро, поновлено ОСОБА_1 на посаді головного інженера - заступника начальника спеціального конструкторського бюро Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» з 23 березня 2016 року, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 21 161грн. 84коп., на користь держави судовий збір

- 2 -

в сумі 1 102грн. 40коп. та допущено рішення негайному виконанню в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 6 грудня 2016 року в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» про перегляд заочного рішення суду відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ «НВП «Більшовик» просить заочне рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права, так як справа була розглянута у відсутність представника відповідача, який не з'явився у судове засідання з поважних причин.

Також відповідач вважає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки причини неявки позивача на роботу 15 лютого 2016 року були невідомі і тільки 9 березня 2016р. після проведеного службового розслідування було встановлено, що позивач був відсутній на робочому місці без поважних причин та прийнято рішення про його звільнення, тому строки застосування дисциплінарного стягнення порушені не були.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення позивача та його представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 19 квітня 1978р. позивач працював на посаді головного інженера - заступника начальника СКБ ПАТ «НВП «Більшовик».

Наказом № 46/к від 23 березня 2016р. голови правління-генерального директора ПАТ «НВП «Більшовик» позивача звільнено з 23 березня 2016р. у зв'язку із прогулом без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був відсутній на робочому місці 15 лютого 2016р. з поважних причин, а дисциплінарне стягнення накладено з порушенням встановленого законом строку.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Як зазначав сам позивач, 15 лютого 2016р. він був відсутній на робочому місці у зв'язку із необхідністю облаштувати будинок, який він отримав після смерті своєї матері у м. Олександрія, сигналізацією.

При цьому, позивач не погодив свою відсутність у визначений законом спосіб з керівництвом ПАТ «НВП «Більшовик», а відтак, вчинив прогул.

Висновок суду першої інстанції про те, що причина відсутності позивача на робочому місці 15 лютого 2016р. була поважною, колегія суддів вважає безпідставним, так як відсутність позивача була обумовлено його особистими причинами, які не були ні форс-мажорними, ні терміновими, ні невідкладними.

Та обставина, що позивач бажав обладнати будинок сигналізацією, не може вважатися поважною причиною відсутності на робочому місці, а позивач не був позбавлений

- 3 -

можливості вирішити питання про свою відсутність на робочому місці за погодження з керівництвом підприємства у визначений законом спосіб та термін.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач був відсутній на робочому місці 15 лютого 2016р. без поважних причин та вчинив прогул.

Частинами 1, 2 та 3 статті 43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

З наказу № 46/к від 23 березня 2016р. вбачається, що згоду на звільнення позивача надано профспілковим комітетом ПАТ «НВП «Більшовик», а до заяви про перегляд заочного рішення відповідачем додана копія витягу із протоколу засідання профспілкового комітету від 22 березня 2016р. про надання згоди на звільнення позивача за прогул.

Посилання позивача на те, що він не є членом профспілкової організації ПАТ «НВП «Більшовик», належними доказами не підтверджено, а крім того, правового значення для вирішення даного спору не має, так як під час апеляційного розгляду позивач пояснив, що не є членом будь-якої іншої профспілкової організації, а відтак відповідно до положень ст. 43 КЗпП України його звільнення могло бути проведено без отримання згоди профспілкової організації.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

З матеріалів справи вбачається, що відсутність позивача на робочому місці 15 лютого 2016р. була виявлена відповідачем в той же день, 16 лютого 2016р. позивачем надана пояснювальна записка про причини відсутності його на роботі, а тому відповідач повинен був вирішити питання про застосування до позивача дисциплінарного стягнення до 15 березня 2016р., проте, наказ про звільнення позивача був виданий 23 березня 2016р., тобто поза межами визначеного закону строку.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем здійснювалася відповідна службова перевірка причин відсутності позивача на робочому місці, належними доказами не підтверджені. Крім того, відповідачем не надано доказів, що проведеною перевіркою були виявлені інші обставини відсутності позивача на робочому місці 15 лютого 2016р., ніж зазначені самим позивачем у його пояснювальній записці.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно не застосував положення ч. 2 ст. 148 КЗпП України та не врахував, що дисциплінарне стягнення до позивача було застосовано протягом шести місяців з моменту вчинення проступку, колегія суддів вважає безпідставними, так як вказана норма матеріального права обмежує загальний строк застосування дисциплінарного стягнення, незалежно від дати виявлення проступку.

Проте, під час судового розгляду було встановлено, що прогул позивача було виявлено 15 лютого 2016р., суду не надано доказів, що з 16 лютого 2016р. по 22 березня 2016р. позивач хворів або перебував у відпустці, а тому відповідач повинен був прийняти рішення про застосування дисциплінарного стягнення до нього протягом одного місяця з вказаної дати.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що при звільненні позивача відповідачем був порушений визначений законом порядок застосування дисциплінарного стягнення.

Крім того, згідно ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працював на підприємстві з 1978р., відповідачем суду не надано доказів, що позивач за час роботи на підприємстві мав дисциплінарні стягнення або недобросовісно відносився до виконання своїх службових

- 4 -

обов'язків, що проступок позивача призвів до завдання шкоди підприємству, тому застосування такого крайнього заходу дисциплінарного стягнення, як звільнення, на думку колегії суддів, у даному випадку, не є виправданим.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку до наявність правових підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги не містять обґрунтування незаконності розрахунку судом середньоденного заробітку позивача та середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, під час апеляційного розгляду представники відповідача підтвердили, що при розгляді даних позовних вимог, суд першої інстанції не допустив неправильне застосування норм матеріального права, тому колегія суддів вважає, що підстав для перевірки рішення суду в цій частині не має.

Твердження відповідача у апеляційній скарзі про порушення судом норм процесуального права, колегія суддів вважає безпідставними, так як відповідач про день та час розгляду справи був повідомлений судом належним чином, відповідач свого представника у судове засідання неодноразово не направляв, а також не повідомляв суд про причини його неявки, тому суд першої інстанції правомірно розглянув справу у відсутність представника відповідача та ухвалив заочне рішення.

Судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, неправильний висновок суду про поважність причин відсутності позивача на робочому місці не призвів до неправильного вирішення питання по суті, судом правильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» відхилити, заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: