Єдиний унікальний номер 242/2658/17 Номер провадження 22-ц/775/1501/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Курило В.П.

суддів Космачевської Т.В., Соломахи Л.І.

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Міністерство охорони здоров'я України, про встановлення факту, що має юридичне значення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 06 липня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення Просив суд встановити факт того, що він є інвалідом першої А групи безстроково.

Ухвалою судді Селидівського міського суду від 06 липня 2017 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись з ухвалою судді, заявник звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на необґрунтованість, просить ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для розгляду по суті вимог. Заявник позбавлений можливості пройти експертне обстеження в установленому чинним законодавством України порядку за місцем мешкання у зв'язку з відсутністю на території м. Донецьк повноважних державою експертних комісій. Так, у висновках ЄСПЛ у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Суд безпіставер зробив висновок про те, що у заявника виник спір про право . Будь-які спори з приводу реалізації виключних прав інваліда першої групи можливо лише за умови отримання такого статусу, встановлення якого заявником, на теперішній час, можливо лише через суд.

В засідання апеляційного суду сторони не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином телефонограмами. Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в судове засідання апеляцій1ного суду осіб, що приймають участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому апеляційний суд розглядає справу у відсутність заявника і представника зацікавленої особи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши доводи апеляційної скарги, та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала суду - скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із наявності підстав, передбачених ч. 4 ст. 256 ЦПК України, оскільки з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право. При цьому в ухвалі зазначено, що суд дійшов висновку, що встановлення факту інвалідності, пов'язується з подальшою реалізацією права заявника на отримання відповідних виплат.

Погодитися із вказаним висновком не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України).

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та роз'ясненнями, викладеними у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

В пункті 2 цієї постанови зазначено, що при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено позасудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Зокрема не можуть розглядатися судами заяви про встановлення групи інвалідності та часу її настання.

З листа Верховного Суду України від 01 січня 2012 року про «Судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» видно, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо:

1) трудового стажу (для призначення пенсій та допомоги по тимчасовій непрацездатності, нарахування надбавок та інших пільг);

2) причин та ступеня втрати працездатності;

3) групи інвалідності та часу її настання;

4) проходження дійсної військової служби;

5) участі у бойових діях, перебування на фронті, у партизанських загонах;

6) одержання поранення, контузії в боях при захисті України, СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби;

7) визнання ветераном чи інвалідом Великої Вітчизняної війни;

8) віку фізичної особи;

9) закінчення учбового закладу й одержання відповідної освіти;

10) усиновлення після смерті усиновленого чи усиновителя, якщо за життя після 1926 р. воно не було належним чином оформлене;

11) належності до певної національності;

12) належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об'єднанні громадян, а також свідоцтв, які видаються органами реєстрації актів цивільного стану;

13) тотожності осіб, а також імені, по батькові та прізвища осіб, по-різному записаних у документах;

14) одержання урядових нагород;

15) розкуркулювання та адміністративного виселення громадян;

16) про встановлення належності до ветеранів та інвалідів війни;

17) про встановлення факту винесення вироку або постановлення рішення суду щодо відповідної особи;

18) набуття громадянства України громадянином іншої держави.

Постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317 затверджено Положення «Про медико-соціальну експертизу» (далі - Положення).

Пунктом 1 Положення визначено процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності (п.3 Положення).

Отже, законодавством України передбачений інший порядок встановлення факту інвалідності і ступня втрати працездатності і цей порядок не передбачає можливість звернення до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Судом не перевірено, чи взагалі може встановлюватися факт інвалідності в судовому порядку. Чи може розглядатися ця заява в порядку цивільного судочинства.

Беручи до уваги наведене, висновок суду першої інстанції щодо того, що з наданої заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, є передчасним.

Виходячи з матеріалів справи, апеляційний суд вважає, що порушення суддею норм процесуального права, призвело до помилкового вирішення питання про відмову у відкритті провадження у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 ЦПК України апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Враховуючи, що судом першої інстанції було порушено порядок, встановлений для вирішення питання, ухвала суду від 13 квітня 2017 року відповідно ч. 3 ст. 312 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303-315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 06 липня 2017 року скасувати.

Передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: