Справа № 161/9827/17 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Провадження № 22-ц/773/1126/17 Категорія: 27 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Стрільчука В.А., Карпук А.К.,

секретар судового засідання Галицька І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2017 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, покликаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану ухвалу з постановленням нової про задоволення заяви.

У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі , фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до положень ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу ( далі ЦПК ) України не ведеться.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а ухвалу залишити без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 26 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики та просив стягнути з відповідача в його користь 486565,87 гривень боргу за договором позики. Одночасно позивач подав до суду заяву про забезпечення позову в даній справі, в якій просив накласти арешт на все рухоме, нерухоме майно, грошові кошти, що належать відповідачу ОСОБА_2 в межах заявлених позовних вимог на суму 486565,87 грн.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не надав доказів, які б свідчили, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Крім того, позивач не вказує конкретно на яке саме майно слід накласти арешт, дійсну ринкову вартість майна станом на час подачі позову та доказів належності даного майна відповідачу.

Такий висновок є правильним, оскільки він відповідає встановленим у справі обставинам та нормам процесуального права.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені ЦПК заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Колегією суддів під час апеляційного розгляду справи встановлено, що позивач в порушення вимог ЦПК України, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надав доказів, які б свідчили про існування реальної небезпеки невиконання рішення суду в майбутньому.

Крім того, апелянт просить суд накласти арешт на все майно, як рухоме так і нерухоме, не зазначаючи конкретно на яке саме майно просить накласти арешт та не надає доказів, що це майно належить саме відповідачу, а при цьому не зазначає його вартості, тим самим не дотримуючись принципу співмірності заявлених вимог та вимог, що стосуються забезпечення позову.

Отже, відповідно до встановлених в судовому засіданні обставин та норм процесуального права, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у забезпеченні позову в даній справі.

Наявність значної суми боргу відповідача, про стягнення якої звернувся до суду ОСОБА_1, само по собі не є підставою для забезпечення позову в обраний позивачем спосіб.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до припущень, які не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами, про ймовірні дії відповідача, щодо відчуження або ж приховування ОСОБА_2 належного йому майна та грошових коштів. Дані припущення не можуть бути підставою для забезпечення позову.

ОСОБА_1 не надав доказів, які б свідчили про неможливість встановлення ним конкретного майна або ж наявності грошових коштів, належних відповідачу, за допомогою яких суд міг би вирішити питання про забезпечення позову у даній цивільній справі, з врахуванням їх вартості.

Беручи до уваги принцип диспозитивності цивільного процесу, суд першої інстанції обґрунтовано та правомірно відмовив у забезпеченні позову.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалу суду залишенню без змін, оскільки вона постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для її скасування.

Керуючись ст. ст. 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: