Справа № 703/1030/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Опалинської О.П.

при секретарях судового засідання Литвин Г.Т., Бойко Л.М.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинковолодінням, -

встановив:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинковолодінням.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він у 2006 році придбав у ОСОБА_3 належний йому будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1. Оскільки коштів, щоб розрахуватися з ОСОБА_3 не вистачало тому 23 серпня 2006 року між ним, ОСОБА_3 та Смілянським центральним відділенням ЗАТ КБ «Приват Банк» було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1. Відповідно він є власником вищевказаного будинку. Згідно умов договору вищевказаний будинок був переданий банку в заставу. В придбаному ним будинковолодінні по АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_5, який повинен був, відповідно до п. 4.6 Договору, як член сім'ї продавця звільнити будинок та змінити реєстрацію проживання, виписати всіх зареєстрованих за цією адресою осіб та сплатити заборгованість за комунальні послуги до 1 вересня 2006 року. Оскільки відповідач на момент звернення до суду не звільнив будинковолодіння, не знявся з реєстрації місця проживання в належному йому будинку та в добровільному порядку виписуватися не бажає чим створює перешкоди для користування належним йому будинком звернувся до суду з позовом у якому просить усунути перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом виселення відповідача без надання йому іншого житла.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що у 2006 році ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_3 належний йому будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1. Оскільки коштів, щоб розрахуватися з ОСОБА_3 не вистачало, 23 серпня 2006 року між позивачем, відповідачем та Смілянським центральним відділенням ЗАТ КБ «Приват Банк» було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1. Згідно умов договору вищевказаний будинок був переданий банку в заставу. В придбаному позивачем будинковолодінні по АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_5, який повинен був відповідно до п. 4.6 Договору, як член сім'ї продавця звільнити будинок та змінити реєстрацію проживання, виписати всіх зареєстрованих за цією адресою осіб та сплатити заборгованість за комунальні послуги до 1 вересня 2006 року. Позивачем борг по кредиту був сплачений повністю, однак він не може розпорядитися своєю власністю оскільки відповідач чинить перешкоди йому у користуванні та розпорядженні майном. Добровільно відповідач звільнити будинок та змінити місце реєстрації не бажає, а тому просить суд усунути перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом виселення відповідача без надання йому іншого жилого приміщення.

Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що ОСОБА_4 та її син -ОСОБА_5 разом працювали у автопарку та були друзями. В подальшому, вони вирішили зайнятися перевезеннями та їм потрібно було купити два грузові автомобілі. Для купівлі автомобілів їм потрібні були кошти, тому вони вирішили взяти кредити у «ПриватБанку». Для цього ОСОБА_4 взяв кредит, щоб придбати будинок у ОСОБА_3, а ОСОБА_3 взяв кредит на купівлю квартири ОСОБА_4 На отримані кошти були куплені грузові автомобілі. Кредити платили таким чином, що ОСОБА_4 оплачував за ОСОБА_5, а ОСОБА_5 за ОСОБА_4 Ніяких розмов стосовно виписки ОСОБА_5 з будинку не було. Крім того зазначила, що власником спірного будинку є ОСОБА_4

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що у 2006 році він продав позивачу будинок по АДРЕСА_1. Між позивачем та відповідачем була усна домовленість обміняти квартиру на будинок та взяти у банку кредити, а саме, ОСОБА_4 на купівлю вищевказаного будинку, а ОСОБА_3 на купівлю квартири у ОСОБА_4. Однак після оформлення кредитів кожен залишився проживати у своєму житлі. Кошти за кредит сплачував він та його дружина. Зазначив, що договір купівлі-продажу, іпотеки або кредитного договору в судовому порядку не оскаржувався. ОСОБА_5 і надалі проживає у своєму будинку по АДРЕСА_1 та ніколи не був членом сім'ї позивача.

Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву ОСОБА_4 обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Статтею 57 ЦПК України визначено, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 64 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів вїх сукупності.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» в п. 33 зазначено, що відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Як вбачається з договору купівлі-продажу будинку з надвірними спорудами ОСОБА_4 купив у ОСОБА_3 будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 Черкаської області (а.с. 40).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_4 є власником будинку по АДРЕСА_1 Черкаської області (а.с. 5).

Як вбачається з будинкової книги по АДРЕСА_1 з 9 жовтня 2003 року зареєстрований ОСОБА_5

Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільсьтва і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ст.ст.316,317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї та інших осіб.

Аналогічне правило міститься в ст. 150 ЖК України, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За змістом ч.1 і ч.2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до Правових позицій висловлених судовою палатою у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ (справи пов'язані із застосуванням норм про захист права власності) згідно із ст.15, п.4 ч.2 ст.16, ст.ст.386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Враховуючи вищевикладене суд вважає що позовні вимоги в частині усунення відповідачем перешкод в користуванні будинком по АДРЕСА_1 є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам закону.

Крім того, відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до п.48 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так, представником позивача вимоги про стягнення витрат за надання правої допомоги обґрунтовані та підтверджені належним чином, в матеріалах справи наявний договір від 16 лютого 2017 року про надання правової допомоги та квитанція про оплату юридичних послуг на суму 3000 гривень.

Оскільки представником позивача заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3000 гривень за надання правової допомоги, суд вважає, що така ґрунтується на вимогах закону та підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За таких обставин стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовийзбір в розмірі 640 гривень.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 316, 317, 321, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 57, 60, 84, 88, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 150 ЖК України, Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-V, постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», Протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року, постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», -

вирішив:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинковолодінням задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_5, усунути перешкоди у користуванні належним ОСОБА_4 на праві приватної власності житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення, без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 640 (шістсот сорок) гривень сплаченого судового збору та 3000 (три тисячі) гривень за надання правової допомоги адвокатом, а всього 3640 (три тисячі шістсот сорок) гривень.

Рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Черкаської області через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його перегляд та оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Головуючий О.П.Опалинська