Справа № 2-1680/2007
Номер провадження 2/489/116/17
РІШЕННЯ

Іменем України

26 січня 2017 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом Публічного акціонерного товариства "УКРІНКОМ" (далі - позивач) до ОСОБА_1 (далі-відповідач 1), ОСОБА_2 (далі-відповідач 2) про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив

В січні 2007 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір на суму 68000 грн. з виплатою 25% та кінцевим терміном повернення кредиту 30.03.2006. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та відповідачем 2 було укладено договір поруки. Вказує, що відповідачем 1 зобов'язання за кредитним договором не виконано.

З цих підстав позивач просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь кошти в розмірі 93961,15 грн. та судовий збір.

Ухвалою суду від 05.07.2016 первісного відповідача ОСОБА_3 замінено на ОСОБА_1.

25.10.2016 до суду від представника ПАТ "Укрінком" надійшла заява, в якій просили замінити первісного позивача на його правонаступника ПАТ "Укрінком", оскыльки змынено назву юрособи.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, від них надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Представник відповідачыв в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив суд застосувати строки позовної давності.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

31.03.2005 між позивачем та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №12-050340, відповідно до якого ОСОБА_3 було надано в кредит кошти в розмірі 68000 грн. на термін з 31.03.2005 по 30.03.2006.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем була надана суду копія кредитного договору №12-050340, яка засвідчила факт укладення даного договору. Згода ОСОБА_3 підтверджується його підписом.

На основі укладеного між позивачем та ОСОБА_4 кредитного договору, суд робить висновок про виникнення зобов'язальних правовідносин між сторонами, відповідно до яких позивач зобов'язувався надати грошові кошти ОСОБА_3 в розмірі та на умовах, встановлених в договорі, а останній зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до Витягу з Статуту ПАТ "Укрінком", затвердженого Рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ "Укрінком" протоколом №1 від 13.07.2016 ПАТ "Укрінком" продовжує свою діяльність на підставі цього Статуту шляхом зміни найменування з ПАТ "Український інноваційний банк".

Згідно з листом Національного Банку України від 20.12.2016, нова редакція Статуту ПАТ "Укрінком"свідчить, зокрема, про заміну найменування товариства з ПАТ "Укрінбанк" на ПАТ "Укрінком". Документи для погодження вищезазначених змін до Статуту до НБУ не надходили та, відповідно, статут ПАТ "Укрінком" Національним банком не погоджувався. На цей час у Національного банку відсутні правові підстави для здійснення банківського нагляду за діяльністю ПАТ "Укрінбанк".

31.03.2005 між позивачем та відповідачем 2 було укладено договір поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

В ч. 1 ст. 527 ЦК України зазначається, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 530 цього кодексу, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З розрахунку заборгованості за договором №12-050340 вбачається, що відповідач має заборгованість за даним договором, що підтверджує факт порушення ним умов кредитного договору та не виконання зобов'язань, що випливають з нього.

В ч. 1 ст. 610 ЦК України вказується, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з розрахунку заборгованість станом на 20.12.2006 становить 93961,15 грн., з яких: 65780 грн. - основний борг; 24239,47 грн. - заборгованість по нарахованим та несплаченим процентам; 2624,28 грн. - пені за порушення сплати процентів; 1317,40 грн. - пені за порушення строку повернення кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача 2 стверджує, що порука є припиненою, а тому вимоги в частині стягнення коштів з відповідача 2 є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно положень ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

У ч. 2 ст. 554 ЦК України зазначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором.

Верховний Суд України в Постанові від 11.03.2015 зазначив, що ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

В той же час, порука згідно з приписами ч. 4 ст. 559 ЦК припиняється після закінчення строку встановленого договором поруки.

У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від настання строку основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2 договору поруки) про його дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

До такого висновку прийшов Верховний Суд України в своїй Постанові від 14.09.2016 (справа №6-1451цс16).

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Разом із тим позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Якщо порука припинилася (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що право кредитора на пред'явлення вимоги до поручителя та обов'язок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобов'язання припинилися.

Отже, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Уданому кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений - строк повного погашення кредиту є 30.03.2006.

За таких обставин у Банку виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 30.03.2006 і протягом наступних шести місяців.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.11.2006 Банком на адресу відповідача 2 було направлено вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором.

Боржник зобов'язався повернути кредит у строк до 30.03.2006, а оскільки Банк звернувся до поручителя з позовом у грудні 2006, тобто із пропуском зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України шестимісячного строку, а тому є підстави для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Проте, як встановлено судом, відповідачі є такими, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3

Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Згідно із п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами статті 625 цього Кодексу.

Аналізуючи вище наведені норми закону та матеріали справи, суд зазначає, що оскільки в даному випадку є два спадкоємці, які прийняли спадщину після померлого ОСОБА_3, та вартість спадкового майна є більшою ніж кредитна заборгованість, то у відповідності до положень ст. 1282 ЦК України, відповідачі зобов'язані задовольнити вимоги банку у розмірах, які відповідають їх частці у спадщині ( по 1/2).

Крім того, представник відповідача просив суд застосувати в даному випадку строки позовної давності до вимог про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. ст. 257, 258 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена спеціальна позовна давність в один рік.

Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 17.01.2007. З розрахунку заборгованості, наданого позивачем слідує, що період за який нараховувалась заборгованість - 01.03.2005 по 20.12.2006, пеня нараховувалась в межах одного року (20.12.2005-12.12.2006). Тобто, позивачем строк позовної давності не пропущено.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачі могли захистити свої права двома шляхами: 1) поданням заяви про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню; 2) поданням заяви про перегляд заочного рішення суду. Відповідачі реалізували свої процесуальні права саме другим шляхом. Заочне рішення суду від 26.11.2007 було скасовано та справу призначено до розгляд в загальному порядку.

Проте, обставини, на які посилаються відповідачі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки вони, будучи спадкоємцями померлого ОСОБА_3, повинні нести солідарну відповідальність за зобов'язаннями спадкодавця. І в такому випадку, вимоги до відповідача ОСОБА_5 будуть спрямовуватись саме як до спадкоємця, а не поручителя, оскільки договір поруки вважається таким, що припинився.

Суд спростовує твердження представника відповідача про те, що оскільки позивач пропустив строк пред'явлення виконавчого листа до виконання то до вимог про стягнення з відповідачів кредитної заборгованості слід застосовувати строк позовної давності. Позивач в межах строку позовної давності звернувся до суду з вказаним позовом. Оспорюючи виконавчі листи, відповідачі наділені правом звертатись до суду з вимогою про визнання їх такими, що не підлягають виконанню.

Виходячи з наведених норм матеріального права та обставин справи, суд приходить до висновку, що зобов'язання за кредитним договором не виконано, а тому позов підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення заборгованості в з відповідачів як спадкоємців після смерті ОСОБА_3

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212-214 ЦПК України, суд

вирішив

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "УКРІНКОМ" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, 12.04.1987 р. н., РНОКПП - НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Публічного акціонерного товариства "УКРІНКОМ" заборгованість за кредитним договором №12-050340 від 31.03.2005 у розмірі 46980 (сорок шість тисяч дев'ятсот вісімдесят) грн. 58 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, 05.10.1972 р. н., зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь Публічного акціонерного товариства "УКРІНКОМ" заборгованість за кредитним договором №12-050340 від 31.03.2005 у розмірі 46980 (сорок шість тисяч дев'ятсот вісімдесят) грн. 58 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "УКРІНКОМ" судовий збір та витрати на ІТЗ у розмірі по 485 грн. з кожної.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв