Справа № 361/5900/16-ц Головуючий у І інстанції Петришин Н. М.
Провадження № 22-ц/780/3831/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 33 22.11.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Голуб С.А.

суддів: Верланова С.М., Приходька К.П.,

за участі секретаря Волошина В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2017 року у справі за позовом державного підприємства «Національні інформаційні системи» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що ОСОБА_2 перебуває із ДП «Національні інформаційні системи» у трудових відносинах. Для виконання службових обовязків позивачем був ввірений відповідачу службовий транспортний засіб автомобіль Кіа Ceed, 2012 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1, про що складено акт приймання-передачі транспортного засобу від 09.10.2015 р.

Згідно акту приймання-передачі транспортного засобу від 09.10.2015 р. відповідач передав автомобіль начальнику транспортного відділу ОСОБА_3. При цьому, жодних пошкоджень автомобіля у вказаному акті зафіксовано не було, і сторони засвідчили, що автомобіль перебуває у справному стані. Цього ж дня, 09.10.2017 р., заволодівши вищевказаним автомобілем без законних на те підстав, о 19 год. 00 хв., тобто в не робочий час, ОСОБА_2 потрапив у ДТП, у результаті чого автомобіль отримав механічні ушкодження, вартість відновлювального ремонту якого складає 40073,90 грн. За таких обставин, та враховуючи те, що у відповідача на час скоєння ДТП були відсутні законні підстави для користування автомобілем, шкода автомобілю була завдана відповідачем не при виконанні трудових (службових) обовязків.

На підставі викладеного позивач просив суд першої інстанції стягнути завданої шкоди у розмірі 40073,90 грн., відшкодування за оплату автотоварознавчого дослідження у розмірі 1200 грн. та судовий збір.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державного підприємства «Національні інформаційні системи» матеріальну шкоду у розмірі 41273 (сорок одна тисяча двісті сімдесят три) грн. 90 коп. та понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1378 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення суду, було залишено поза увагою покази свідків, які зазначали, що скаржник не міг самостійно заволодіти ключами від ввіреного йому автомобіля, так як ключі та документи зберігалися в сейфі, а також те, що скаржник взяв автомобіль за вказівкою керівництва позивача у справі.

Таким чином, скаржник вважає, що повинен відшкодувати позивачу шкоду в розмірі не більше середньомісячної заробітної плати.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі скаржник вважав, що судом першої інстанції не повно було досліджено матеріали справи, а тому просив апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та стягнути із скаржника матеріальну шкоду в розмірі 4000 грн.

Дослідивши обставини справи, заслухавши доповідь головуючого судді у справі, пояснення сторін по справі, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Наказом № 271-К Державного підприємства «Національні інформаційні системи» від 08 вересня 2015 року призначено ОСОБА_2 на посаду водія автотранспортних засобів транспортного відділу, про що свідчить запис у трудовій книжці відповідача та копія наказу (а.с. 46, 96-97).

Відповідно до Колективного договору № 204 від 03.08.2015 р. між Адміністрацією і Радою трудового колективу державного підприємства «Національні інформаційні системи» на 2015-2020 рр. встановлено такий час початку і закінчення бороти і перерви для харчування та відпочинку для працівників: початок роботи 09.00, перерва 13.00-13.45, закінчення роботи: понеділок-четвер 18.00, пятниця 16.45 (а.с. 39-40).

Як вбачається із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль НОМЕР_2, на праві власності належить Державному підприємству «Національні інформаційні системи» (а.с. 44).

Зі змісту акта приймання-передачі транспортного засобу від 01 жовтня 2015 року вбачається, що начальником транспортного відділу Державного підприємства «Національні інформаційні системи» ОСОБА_4 передано ОСОБА_2 автомобіль НОМЕР_3. У даному акті сторони погодили, що транспортний засіб перебуває у справному стані (а.с. 36).

Відповідно до акта приймання-передачі транспортного засобу від 09.10.2015 р. ОСОБА_2 передав начальнику транспортного відділу ОСОБА_3 вищевказаний автомобіль НОМЕР_3. В акті сторони засвідчили, що на момент приймання-передачі транспортний засіб перебував у справному стані (а.с. 37).

Згідно копії довідки про ДТП, виданої відповідачу старшим інспектором ДПС з обслуговування м. Бровари та Броварського району підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_5, 09 жовтня 2015 року о 19 год. 00 хв. на а/д Київ-Чернігів трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_3. У результаті ДТП автомобіль отримав механічні ушкодження.

Як вбачається із звіту про визначення вартості матеріального збитку, наданого 07.10.2016 р. СПД ОСОБА_6, вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_3, після ДТП становить 40 073 (сорок тисяч сімдесят три) грн. 90 коп. (а.с. 5-34).

На підставі викладеного та враховуючи покази свідків, суд першої інстанції дійшов до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем була завдана матеріальна шкоди під час керування транспортним засобом, який є джерелом підвищеної небезпеки в поза робочий час зі спричиненням дорожньо-транспортної пригоди.

Судова колегія не погоджується із такими висновками суду виходячи з такого.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Обставини встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина третя статті 61 ЦПК України).

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач визнає свою вину у завданні позивачу шкоди шляхом спричинення дорожньо-транспортної пригоди під час керування службовим автомобілем, однак не погоджується з визначеним розміром такої шкоди.

Кодексом законів про працю України передбачені умови притягнення працівника до матеріальної відповідальності і розміри такої відповідальності.

Так ст. 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконання трудових обов»язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток опускається лише у випадках, зазначених у законодавсті.

Випадки повної матеріальної відповідальності передбачені ст. 134 КЗпП України.

Зокрема, відповідно до п. 7 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків.

Таким чином, до працівника може бути предявлений позов підприємством, установою, організацією у випадку про відшкодування шкоди у повному розмірі у випадку, коли працівник завдав таку шкоду підприємству не при виконанні ним трудових обовязків.

Таким чином, до предмета доказування належало не тільки розмір заподіяної шкоди, а також і те, що така шкода завдана працівником не при виконанні ним трудових обовязків. Для з»ясування цих обставин справи суд мав встановити які трудові обовязки були у відповідача, якими доказами, наданими позивачем ці обставини доводяться.

Однак суд першої інстанції взагалі не встановлював, які посадові обовязки були у відповідача, кому він підпорядковувався, чиї розпорядження виконував. Саме від встановлення цих обставин залежало доведення підстав позову завдання шкоди підприємству працівником не при виконанні трудових обовяків.

Однак суд зосередився лише на дослідженні Колективного договору між Адміністрацією і Радою трудового колективну ДП «Національні інформаційні системи», якими встановлювалась тривалість робочого часу на підприємстві, час початку і закінчення роботи. Хоча Колективний договір містить в собі лише загальні зобовязання працівників і адміністрації, а правовідносини між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу регулюються не колективним договором, а трудовим договором.

Як вбачається із наказу про прийняття на роботу № 271-к від 08 вересня 2015 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу з 09.09.2015 року до транспортного відділу на посаду водія автотранспортних засобів.

Матеріали справи не містять посадових обовязків водія.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобовязані працювати чесно і сумлінно, своєчасно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Як пояснював в судовому засіданні відповідач, дорожньо-транспортна пригода відбулась під час виконання ним трудових обовязків, хоча і поза межами робочого часу. Відповідач пояснив, що протягом робочого дня він виконував розпорядження як начальника транспортного відділу, так і диспетчера, механіка. Він як водій був закріплений за бухгалтерією і касою, мав довіреність на представлення інтересів і відвозив документи до банку. Без відома диспетчера він нікуди не міг виїхати, оскільки диспетчер знаходився на виході з підприємства. 9 жовтня 2015 року він залишився на роботі поза межами робочого часу, оскільки на підприємстві святкували День юриста і він мав виконувати вказівки керівництва щодо розвезення працівників. Того вечора відповідач виконував розпорядження начальника служби безпеки ОСОБА_7, який направив його на залізничний вокзал зустріти невідому відповідачу особу і відвезти його в с.Літки. Під час цієї поїздки і сталась ДТП. Відповідач також пояснив, що зазвичай в кінці робочого дня автомобілі залишались на огородженому майданчику для паркування біля адміністративного корпусу під відео наглядом. На вихідні дні автомобілі ставили на території ЖБК, який знаходився поряд і здавали під охорону. Ключі і документи від автомобілів водії здавали начальнику транспортного відділу.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснював, що він на час ДТП займав посаду начальника транспортного відділу. ОСОБА_2 9 жовтня 2015 року залишили на чергуванні після закінчення робочого часу. Графіки чергування на підприємстві не складались, а були лише усні домовленості. Акти приймання-передачі автомобілів фактично підписувались в кінці місяця для проведення звітності. Ключі від автомобілів по закінченню робочого дня зберігалися в сейфі у ОСОБА_3

Аналогічні пояснення давав суду також свідок ОСОБА_8

Тобто пояснення відповідача в повній мірі підтверджуються поясненнями свідка, який був безпосереднім його керівником станом на 9 жовтня 2015 року.

Позивач ці пояснення відповідача та свідків не спростував, не надав суду доказів того, в чиєму підпорядкуванні знаходився відповідач, чиї розпорядження він зобовязаний був виконувати. Тобто позивач не довів того, що на час вчинення ДТП відповідач самовільно, без погодження із керівництвом підприємства взяв автомобіль і використовував його в особистих цілях. При цьому позивач посилався на те, що підприємство є новоствореним, а тому посадові інструкції та положення про структурні підрозділи на час ДТП не були розроблені. Однак лише ці докази могли довести обставини справи щодо того, що позивач в порушення вимог посадової інструкції, а також за відсутності керівних вказівок представників адміністрації підприємства заволодів транспортним засобом в особистих цілях, під час його експлуатації вчинив ДТП завдавши підприємству шкоду. Також суд мав би дати оцінку тому, що відповідач не був притягнутий до дисциплінарної відповідальності за самовільне використання транспортного засобу, що також може свідчити про те, що такого самовільного заволодіння з боку відповідача не було.

Судова колегія не може погодитись із судом першої інстанції в тому, що доказом того, що відповідач без погодження із адміністрацією підприємства використовував службовий автомобіль, отже вчинив ДТП не при виконанні трудових обовязків є акт приймання-передачі автомобіля від 9 жовтня 2015 року, відповідно до якого автомобіль відповідач передав у справному вигляді. Суд мав оцінити цей доказ у сукупності та взаємозвязку з іншими доказами, а саме поясненнями свідків, щодо обставин складання таких актів. Також суд першої інстанції перевіряючи показання сторін, свідків не встановив, чи мав можливість відповідач самовільно заволодіти автомобілем після того, як він передав автомобіль і ключі від нього начальнику транспортного відділу, автомобіль залишив під охороною і відео наглядом. Тобто суд в основу рішення поклав лише доводи позивача, не давши належної оцінки запереченням відповідача.

Суд лише з посиланням на Колективний договір, а саме на те, що для залучення працівника до роботи в позаурочний час необхідно складати графік чергування, прийшов до висновку, що оскільки такий графік не складався, то відповідач не міг знаходитись при виконанні трудових обовязків. При цьому змісту трудових обовязків відповідача суд не встановив.

При вирішенні спору суд першої інстанції не врахував того, що в трудових правовідносинах існує презумпція відсутності вини працівника, а тому саме на роботодавця покладається обовязок довести вину працівника.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що позовні вимоги в частині наявності підстав для покладення на працівника повної матеріальної відповідальності за завдану шкоду підприємству не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Відповідач може відповідати за ст. 132 КЗпП України лише в межах середньомісячого заробітку.

Відповідно до наданої позивачем довідки про доходи середньомісячна заробітна плата відповідача складала 5042 грн. Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню лише 5042 грн.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов державного підприємства «Національні інформаційні системи» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь державного підприємства «Національні інформаційні системи» завдану майнову шкоду у розмірі 5042 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів, починаючи з дня його проголошення.

Головуючий

Судді