Головуючий суду 1 інстанції - Половинка В.О.
Доповідач - Карташов О.Ю.
Справа № 426/5409/15-ц
Провадження № 22ц/782/694/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 листопада 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:
головуючий суддя Карташов О.Ю.
судді Дронська І.О., Яресько А.В.
за участю секретаря Єгорової О.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку цивільну справу
за апеляційною скаргою

Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 )

на рішення
Сватівського районного суду Луганської області від 17 серпня 2017 року

по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою , -

ВСТАНОВИЛА:
У вересні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, уточнюючи позовні вимоги в подальшому, просили суд стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою, ОСОБА_1 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 29 572 грн., моральну шкоду в розмірі 1000000 грн. та 5000 грн. витрат на послуги адвоката, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 20483 грн., моральну шкоду в розмірі 50000 грн. та 5000 грн. витрат на послуги адвоката.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що 7 вересня 2014 року о 21 годині 30 хвилин на блокпосту перед в`їздом в місто Сватове Луганської області за участю транспортного засобу марки «Камаз» військовий номерний знак НОМЕР_3 , яким керував рядовий ОСОБА_3 мала місце дорожньо-транспортна пригода шляхом зіткнення військового автомобіля із бетонною перешкодою з світло-відбиваючим знаком та подальшим зіткненням з автомобілем «ВАЗ 2110», державний номер НОМЕР_4 в якому знаходилась ОСОБА_2 та здійсненням наїзду на водія автомобіля «ВАЗ 2121» державний номер НОМЕР_5 ОСОБА_4 , який знаходився поруч з автомобілем.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 син ОСОБА_1 загинув, ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження.

Винною особою у цій дорожньо-транспортній пригоді відповідно до постанови органу досудового розслідування визнано військовослужбовця ОСОБА_3 , який керував автомобілем «КАМАЗ» НОМЕР_3 і який також загинув внаслідок ДТП.

Оскільки автомобіль належить Військовій частині НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) і ОСОБА_3 є військовослужбовцем цієї частини, вважали, що саме ця військова частина повинна нести відповідальність за спричинену шкоду.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 17 серпня 2017 року вирішено позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою - задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 заподіяну матеріальну шкоду у сумі 29 572 гривень та моральну шкоду в розмірі 800 000 гривень.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 заподіяну матеріальну шкоду у сумі 20483 гривень, моральну шкоду в розмірі 50000 гривень.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в розмірі:

- 487, 20 гривень щодо задоволених позовних вимог ОСОБА_1 ОСОБА_1 за заподіяну матеріальну шкоду та 12 000 гривень за заподіяну моральну шкоду;

- 487, 20 гривень щодо задоволених позовних вимог ОСОБА_2 за заподіяну матеріальну шкоду та 1218 гривень за заподіяну моральну шкоду.

Додатковим рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 17 серпня 2017 року вирішено - стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з наданням правової допомоги в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з наданням правової допомоги в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

В апеляційній скарзі Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції через порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалення по справі нового рішення про відмову у задоволені позову.

Представник Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) Кульчицький М.А. в судовому засіданні, в режимі відеоконференції, доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про час та дату розгляду справи повідомлена належним чином у відповідності із положеннями ст. 74 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 та його і ОСОБА_2 представник ОСОБА_5 в судовому засіданні, в режимі відеоконференції, доводи апеляційної скарги не визнали, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою військової прокуратури Луганського гарнізону Південного регіону України від 27 березня 2015 року закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000801 від 8.09.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України в зв`язку зі смертю підозрюваного ОСОБА_3 . Відповідно до цієї постанови досудовим розслідуванням встановлено, що рядовий ОСОБА_3 проходив військову службу на посаді водія-заправника у військовій частині НОМЕР_1 , а в подальшому, 31.08.2014 був відряджений до військової частини НОМЕР_6 , яка дислокувалася у місті Сватове Луганської області. 7 вересня 2014 року близько 21 годин 30 хвилин ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «КАМАЗ» військовий номер НОМЕР_3 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, порушуючи вимоги ст. ст. 14,16 Закону України «Про дорожній рух», п.п. 1.3, 2.3, 2.4, 2.9а, 8.9, 12.3 Правил дорожнього руху України, на блокпосту №1 перед в`їздом в м. Сватове, проігнорував вимоги працівника ДАІ щодо зупинки транспортного засобу та на великій швидкості допустив наїзд на бетонну перешкоду з світло-відбиваючим знаком, далі допустив наїзд на задню частину автомобіля «ВАЗ 2110», в якому знаходилася ОСОБА_2 , далі скоїв наїзд на водія автомобіля «ВАЗ 2121» ОСОБА_4 , який перебував поруч з автомобілем. Внаслідок порушення ОСОБА_3 , як особою, що керує транспортним засобом, наведених вище Правил безпеки дорожнього руху, водію ОСОБА_4 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок який він помер ІНФОРМАЦІЯ_1 о 22 годині. Від заподіяних тілесних ушкоджень під час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 загинув на місці події. Відповідно до висновку експерта №115 від 6.02.2015 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 від отриманих тілесних ушкоджень та в крові трупу виявлено 2,31% алкоголю, що відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння. Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи №299/6 від 14.10.2014 року вбачається, що з технічної точки зору дії водія «КАМАЗ» військовий номер НОМЕР_3 не відповідають технічним вимогам п.п. 2.4, 8.9, 12.3 Правил дорожнього руху України та знаходилися в причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою. Проведеним досудовим розслідуванням отримано достатньо фактичних даних, які вказують на вчинення рядовим ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 415 КК України.

24.09.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою.

24.02.2016 року позивачі вчинили позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою до Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ).
Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 24.02.2016 року, за клопотанням представника позивачів ОСОБА_5 , відповідача Міністерство оборони України замінено на Військову частини НОМЕР_1 .
Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 22.04.2016 року, за клопотанням ОСОБА_1 та представника позивачів ОСОБА_5 , у якості співвідповідача по справі залучено військову частину НОМЕР_6 .

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 24.02.2016 року, за клопотанням представника позивачів ОСОБА_5 , позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в частині заявлених вимог до військової частини НОМЕР_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою залишено без розгляду.

Відповідно до позовної заяви від 12.08.2016 року, позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою пред`явлені до військової частини НОМЕР_6 .
Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 12.08.2016 року, за клопотанням представника позивачів ОСОБА_5 , позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в частині заявлених вимог до військової частини НОМЕР_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою залишено без розгляду.

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 29.11.2016 року, за клопотанням представника позивачів ОСОБА_5 , у якості співвідповідача по справі залучено військову частину НОМЕР_1 .

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 22.03.2017 року, за клопотанням представника позивачів ОСОБА_5 , позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в частині заявлених вимог до військової частини НОМЕР_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою залишено без розгляду.

Згідно до наказу Військового комісара Самбірського об`єднаного міського військового комісара від 26.03.2014 року рядовий ОСОБА_3 був призваний за частковою мобілізацією та відправлений в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .
Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.03.2014 року № 67, рядового ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу частини.
Згідно телеграми командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 10.07.2014 року, командиру військової частини НОМЕР_1 наказано відрядити в розпорядження керівника сектору «А» автомобільну техніку.

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 28.08.2014 року № 190 рядовий ОСОБА_3 вибув у відрядження до військової частини НОМЕР_7 .
Згідно до наказу командира зведеного автомобільного батальйону від 01.09.2014 року № 36, в склад батальйону з Військової частини НОМЕР_1 прибули старший лейтенант ОСОБА_6 та рядовий ОСОБА_3 .
Згідно до наказу командира зведеного автомобільного батальйону від 07.09.2014 року № 42, - вважати таким, що 07.09.2014 року потрапив у ДТП та загинув водій рядовий ОСОБА_3 на автомобілі Камаз-5320 військовий номер НОМЕР_3 .
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що суб`єктом відповідальності за спричинену шкоду має бути військова частина НОМЕР_1 , яка є власником джерела підвищеної небезпеки автомобіля «Камаз» військовий номер НОМЕР_3 і з якою знаходився в службових відносинах рядовий ОСОБА_3 .

Доводи представника відповідача про те, що відповідальність за спричинену шкоду має нести військова частина НОМЕР_6 , куди був відряджений ОСОБА_3 разом з автомобілем «Камаз», суд вважає необґрунтованими, оскільки військова частина НОМЕР_6 не є юридичною особою і представляла собою зведений автомобільний батальйон для участі в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. Відтак, військова частина НОМЕР_6 не може нести відповідальність за спричинену шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Матеріальна шкода, яка завдана позивачам внаслідок дорожньо-транспортної пригоди підлягає стягненню в розмірі заявлених позовних вимог, оскільки розмір шкоди повністю підтверджується чеками, накладними та довідками, які наявні в матеріалах справи.

Виходячи з обставин цієї справи, суд вважає, що позивачі зазнали моральну шкоду, яка виявилася у душевних та фізичних стражданнях: ОСОБА_1 в зв`язку зі смертю сина, причиною якої були злочинні дії військовослужбовця ОСОБА_3 ; ОСОБА_2 у зв`язку з фізичним болем та стражданнями, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте, ухвалене у справі судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст.ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, доводи апеляційної скарги зводяться до того, що військова частина НОМЕР_1 ЗСУ не може бути відповідачем у справі, оскільки рядовий ОСОБА_3 в момент скоєння ДТП був відряджений з військової частини НОМЕР_1 ЗСУ в зону проведення АТО до іншої військової частини, яка і повинна нести відповідальність за спричинену шкоду.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Стаття 1187 ЦК України передбачає, що:
1. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
2. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
3. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.
4. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
5. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття особа, яка завдала шкоду та особа, яка відповідає за шкоду. За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.
Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).
Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.
Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.
За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.
Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.
Положення ст.ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.
Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.
Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», військове майно перебуває у власності держави і закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління.

Стаття 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» закріплює, що військові частини як суб`єкти господарської діяльності відповідають за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних чи юридичних осіб, державі.

Речовими правами на чуже майно є право володіння (п. 1 ч. 1 ст. 395 ЦК України).

Статтями 28, 29 ЦПК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді ( цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.
Згідно з ст. 124 Конституції України та ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні чи юридичні особи, а також держава.
Як вбачається зі змісту ст.ст. 33, 36, 119 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 33 ЦПК України та з урахуванням ч. 4 ст. 10 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.
Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.
Згідно з роз`ясненнями п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст. 33 ЦПК України. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Так, з матеріалів справи вбачається, що автомобіль «Камаз 5320» військовий номер НОМЕР_3 вибув у розпорядження військової частини НОМЕР_8 , та був закріплений за цією частиною.
Рядовий ОСОБА_3 прибув у відрядження до зазначеної частини.
7 вересня 2014 року рядовий ОСОБА_3 був допущений до рейсу та виконував задачі поставлені командиром батальйону військової частини НОМЕР_8 .
Проте, суд першої інстанції, неодноразово змінюючи відповідача по справі, не виконав вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

До повноважень суду апеляційної інстанції не входить вирішення питання щодо заміни неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів у справі.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області, ~
ВИРІШИЛА:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) - задовольнити.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 17 серпня 2017 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою відмовити за необґрунтованістю.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді: