Дата документу 22.11.2017
Справа № 320/8111/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2017 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі головуючого - судді Ковальової Ю.В., секретар судового засідання Левандовська О.М.,

за участю: ОСОБА_1 та її представника - адвоката ОСОБА_2,

ОСОБА_3 та його представника адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 за участю третіх осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, за участю третіх осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним шлюбного договору, укладеного в шлюбі,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру № 29 в будинку № 36 по бульвару 30-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області

Позов обґрунтовує тим, що 14 серпня 2004 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від вказаного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2. 15 серпня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. В період спільного проживання вони з відповідачем на сумісні кошти придбали наступне майно: автомобіль марки NISSAN, модель NOTE, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску; автомобіль марки ГАЗ, модель 330202218 ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2010 року випуску; земельну ділянку площею 0,0800 га, цільове призначення для ведення садівництва, на якій був побудований житловий будинок; квартиру № 29 в будинку № 36 по бульвару 30-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області.

В подальшому, у зв»язку з погіршенням шлюбних стосунків, виникла потреба у регулюванні майнових прав. Так, 07.09.2011 року між сторонами був укладений у письмовий формі шлюбний договір, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом нотаріального округу ОСОБА_7 Відповідно до ч. 1 п. 2 даного договору від 07.09.2011 року, вони як сторони договору домовились про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 СК України та встановили наступний режим майна, набутий ними в період зареєстрованого шлюбу до укладення цього договору, ОСОБА_3 на праві особистої власності належить: автомобіль марки NISSAN, модель NOTE, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску; автомобіль марки ГАЗ, модель 330202218 ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2010 року випуску; земельна ділянка площею 0,0800 га, цільове призначення для ведення садівництва. А ОСОБА_1 на праві особистої власності належить: квартира № 29 в будинку № 36 по бульвару 30-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області. Однак, в теперішній час сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна. ОСОБА_1 разом з дітьми постійно мешкає та є зареєстрованою в квартирі № 29 в будинку № 36 по бул. 30 річчя Перемоги. В добровільному порядку ОСОБА_3 не бажає визнати право власності ОСОБА_1 на вищевказану квартиру, у звязку з чим вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним шлюбний договір від 07.09.2011 року, укладений між ним та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7, визнати недійсним п. 2.1.1 шлюбного договору від 07.09.2011 року.

Зустрічний позов ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що відповідно до ст. ст. 92,95,96 СК України, шлюбний договір може бути укладений подружжям, отже в період дії зареєстрованого шлюбу та набирає чинності в день його нотаріального посвідчення та чинність шлюбного договору або його окремих умов може бути продовжена після припинення шлюбу. Водночас, за змістом шлюбного договору, зокрема не може передаватись у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Таким чином, норми закону містять пряму заборону, яка не може бути в змісті шлюбного договору та у випадку включення такої умови вона є нікчемною. Крім того, п. 1.2 шлюбного договору укладеного 07.09.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє імя зареєстроване рухоме або нерухоме майно. За п.1.4 договору, на момент посвідчення договору будь-яких майнових претензій за невиконання зобовязань один до одного сторони шлюбного договору не мають. Отже, до укладення шлюбного договору, а саме, 20.07.2011 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_10, за ним було зареєстровано право власності на квартиру № 29 в будинку № 36 по бул. 30 річчя Перемоги. Таким чином, визнання права приватної власності на квартиру за ОСОБА_1 з підстав, наведених в первісному позові виключається доводами, заявленими у зустрічному позові.

У наданих додаткових письмових поясненнях представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 просив встановити нікчемність п.2.1.1, укладеного між сторонами по справі шлюбного договору, предметом якого була в тому числі спірна квартира, оскільки остання на момент укладення вказаного договору знаходилася в іпотеці.

ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні первісний позов підтримали в повному обсязі за обставинами, викладеними в ньому, стосовно задоволення зустрічного позову заперечували. Вказували на те, що на теперішній час ОСОБА_3 відчужено два автомобілі. Крім того, ОСОБА_3 зараз вимагає у колишньої дружини орендну плату за користування його, на його думку, квартирою. Також, накладений на ? частину спірної квартири арешт, у рамках кримінального провадження відносно ОСОБА_3 наразі порушує права ОСОБА_11 На момент укладення шлюбного договору та договору іпотеки вони з чоловіком не мешкали разом.

ОСОБА_3 та його представник - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні зустрічний позов підтримали в повному обсязі за обставинами, викладеними у ньому, щодо задоволення первісного позову заперечували. Також вказували, що квартира була придбана ОСОБА_3 хоч і в період шлюбу, однак за його особисті кредитні кошти, та кошти, надані іншою особою, як передплата за надання майбутніх підприємницьких будівельних послуг. ОСОБА_1 на час придбання квартири власних коштів не мала, знаходилася у декретній відпустці, під час погашення кредиту за квартиру сумісно вони не мешкали та спільне господарство не вели. Крім того, ОСОБА_3 зазначив, що шлюбний договір був укладений сторонами добровільно з метою страхування від дій банку, оскільки квартира знаходилась в іпотеці. Автомобілі він обміняв, а земельну ділянку продав. Коштами, отриманими від продажу земельної ділянки з дружиною не ділився. Кредит він погасив у 2011-2012 роках.

Третя особа за зустрічним позовом - приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7 у судове засідання не зявилася, від неї надійшли пояснення (а.с.144-146), в яких вона просить розглянути справу за її відсутності та ухвалити рішення по справі на розсуду суду. Також пояснила, що при укладенні шлюбного договору від 07.09.2011 року між ОСОБА_1 С.А. та ОСОБА_3 сторони за їх добровільним волевиявленням наполягали викласти ст. 1 договору та п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4 в такій редакції, як вони викладені, стосовно майна, яке буде набуватись якимось із подружжя в період зареєстрованого шлюбу, але після укладення вищезазначеного шлюбного договору за договорами купівлі-продажу, тобто після 07.09.2011 року, тому що шлюбний договір набуває чинності з дати його посвідчення. Стаття 2 вказаного договору була викладена в такій редакції, як вона записана у договорі на прохання сторін за їх власним волевиявленням за взаємною згодою, стосовно майна, яке вже було набуто у період зареєстрованого шлюбу, тобто до 07.09.2011 року і до якого застосовувались положення ст. 60 СК України як до такого, що набуто у період зареєстрованого шлюбу. Для цього були принесені в нотаріальну контору всі правовстановлюючі документи на майно, стосовно якого сторони бажали змінити режим спільної часткової власності, що також підтверджує добровільність та взаємну згоду сторін на укладення шлюбного договору в такій редакції. Взагалі в нотаріальній практиці на добровільних засадах може укладатися, як договір про поділ майна, якщо є можливість поділу його в натурі, так і договір про виділ майна зі складу усього майна подружжя. А при наявності шлюбного договору, договір про поділ майна подружжя повинен бути укладений з урахуванням його умов та положень. Відповідно до положень ст. 69 СК України, поділ спільного майна подружжя може бути здійснено під час існування шлюбу, у процесі його розірвання, а також після розірвання шлюбу, тобто дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Що стосується часток в майні подружжя, то ст. 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Вважає, що шлюбний договір укладений сторонами 07.09.2011 року не може бути визнаний недійсним, тому що він укладався у відповідності до вимог ст. 203 ЦК України та ст. ст. 60-70,92-97 СК України, він враховує волевиявлення сторін, яке було на момент укладення шлюбного договору на 07.09.2011 року. Особи, які вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочин вчинявся у формі, встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. На момент укладення договору він відображав волевиявлення сторін на момент існування їх шлюбу в 2011 році, не враховуючи стан їх відносин в 2017 році.

Треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 у судове засідання не зявилися, ними були подані заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши і дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

14 серпня 2004 року між сторонами був укладений шлюб, який розірвано 15 серпня 2014 року (а.с.11,14).

В період спільного проживання сторонами було придбано наступне майно:

автомобіль марки NISSAN, модель NOTE, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску(а.с.150); автомобіль марки ГАЗ, модель 330202218 ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2010 року випуску (а.с.151); земельну ділянку площею 0,0800 га, цільове призначення для ведення садівництва (а.с.152); на підставі договору купівлі-продажу р№ 3806 від 20.07.2011 року сторони придбали квартиру № 29 в будинку № 36 по бульвару 30-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.9,157).

07.09.2011 року між сторонами був укладений у письмовий формі шлюбний договір, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом нотаріального округу ОСОБА_7 Відповідно до п.п. 1.2,1.3 п. 1 договору, майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім.»я зареєстровано рухоме або нерухоме майно.

Якщо майно, яке за цим шлюбним договором вважається особистою власністю кожного із подружжя (придбане до шлюбу, подароване, успадковане, придбане в шлюбі, але відповідно до п.1.2 цього договору зареєстроване за одним із подружжя), буде обміняне на інше майно і цей факт підтверджуватиметься нотаріально оформленим договором міни, новопридбане майно також буде вважатися особистою власністю відповідно дружини чи чоловіка (роздільне майно)

Відповідно до п.п.2.1 п. 2 даного договору , вони як сторони договору домовились про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 СК України та встановили наступний режим майна, набутий ними в період зареєстрованого шлюбу до укладення цього договору, ОСОБА_3 на праві особистої власності належить: автомобіль марки NISSAN, модель NOTE, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску; автомобіль марки ГАЗ, модель 330202218 ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2010 року випуску; земельна ділянка площею 0,0800 га, цільове призначення для ведення садівництва. А ОСОБА_1 на праві особистої власності належить: квартира № 29 в будинку № 36 по бульвару 30-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області (а.с.17).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частинами першою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Так, відповідно до частини першої статті 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо:

-існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;

-заборона випливає із змісту акта законодавства;

-така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог:

1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства;

2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частинах четвертій, п'ятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Зі змісту шлюбного договору вбачається, що ОСОБА_1 за вказаним договором в особисту приватну власність передано квартира № 29 в будинку № 36 по бульвару 30-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області, яка була придбана під час шлюбу, право на яку підлягає державній реєстрації (тобто необхідна реєстрація зміни титульного власника на майно).

Таким чином, виходячи з вищенаведених норм законодавства вбачається, що шлюбний договір укладений з порушенням норм ст.. 93 СК України, тобто його зміст суперечить законодавству України, що є підставою для визнання його недійсним (ст. ст.. 203,215 ЦК України).

Суд вважає за необхідне зазначити, що шлюбний договір підлягає визнанню його недійсним в цілому, а не в частині передання у власність одному із подружжя майна, право на яке підлягає державній реєстрації виходячи з наступного. Так, визнання недійсним шлюбного договору в цій частині в результаті беззаперечно спотворить волевиявлення сторін, яке було зафіксовано при укладенні даного договору в інших його пунктах, буде суперечити суті відносин між сторонами на той момент й обставини справи свідчать про те, що він не був би вчинений без включення недійсної частини.

Отже, визнання шлюбного договору недійсним унеможливлює задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особистою власністю квартири № 29 в будинку № 36 по бульвару 30-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області, оскільки такі вимоги обгрунтовані нею виключно умовами шлюбного договору.

Зазначене вказує на відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 і можливість задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання шлюбного договору недійсним.

Доводи представника ОСОБА_3-ОСОБА_4 про нікчемність п.2.1.1 шлюбного договору, оскільки предметом його була спірна квартира, яка на момент укладення вказаного договору знаходилася в іпотеці суд знаходить неспроможними за наступними обставинами.

Так, дійсно, згідно іпотечного договору від 20 липня 2011 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3, останнім передано в іпотеку квартиру № 29 в будинку № 36 по бульвару 30-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області (а.с.81-85). Іпотекою забезпечено виконання зобов»язань по кредитному договору, укладеному між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 від 20 липня 2011 року (а.с.94-99).

На час укладення шлюбного договору кредитні зобов»язання між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 виконані не були, що не заперечується сторонами, підтверджується квитанціями про сплату кредитних коштів (а.с.93).

Стаття 12 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Однак, укладенням шлюбного договору сторони фактично бажали визначити свої майнові права стосовно спільного майна, придбаного під час шлюбу.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до змісту вказаних норм статус спірної квартири як спільного сумісного майна визначено на момент її придбання. Поділ спільного сумісного майна подружжя є правом одного із них, яке він вправі реалізувати в будь-який час, а визнання за одним із них права на квартиру в порядку поділу спільного сумісного майна не є підставою для припинення іпотеки та не є перешкодою іпотекодержателю у здійсненні своїх прав, зокрема, і права на задоволення своїх вимог за рахунок вартості предмета іпотеки. Тому суд приходить до висновку про незастосування до вказаних правовідносин норм ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» в частині нікчемності п.2.1.1 шлюбного договору.

Крім того, суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_3 щодо того, що спірна квартира є його особистою власністю, оскільки була придбана за його особисті кошти; показання свідка ОСОБА_12 в підтвердження вказаних обставин, оскільки суд розглядає справу в межах заявлених вимог. Так, позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує позов про визнання спірної квартири особистою власністю суто умовами шлюбного договору, в зустрічному позові ОСОБА_3 не заявлено позовних вимог про визнання спірної квартири особистою власністю, вимог щодо поділу майна подружжя сторонами теж не заявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 88, 174, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 за участю третіх осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, за участю третіх осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним шлюбного договору, укладеного в шлюбі задовольнити.

Визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, 07.09.2011 року шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованим в реєстрі за № 2303.

На рішення може бути подана апеляційна скарга позивачем до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Ю.В. Ковальова