Ухвала

іменем україни

18 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Сокирянської районної державної адміністрації Чернівецької області як органу опіки та піклування, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зобов'язання винести розпорядження про повернення малолітньої дитини на виховання й утримання матері, зобов'язання прийомної сім'ї передати малолітню дитину на виховання й утримання матері та не чинити перешкод щодо передання малолітньої дитини її матері, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5, ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 05 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, вимоги якого уточнила та остаточно просила зобов'язати Сокирянську районну державну адміністрацію як орган опіки та піклування винести розпорядження, яким повернути малолітню дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, на виховання й утримання матері ОСОБА_3; зобов'язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передати малолітню дитину ОСОБА_7 на виховання та утримання матері ОСОБА_3 та не чинити перешкод щодо передання малолітньої дитини її матері.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що вона є матір'ю трьох дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3. Згідно зі свідоцтвом про народження ОСОБА_7 серії НОМЕР_1 батьком дитини відповідно до ст. 135 СК України записано ОСОБА_10 Відповідно до вироку Кельменецького районного суду Чернівецької області її було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. п. 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та засуджено до 5-ти років позбавлення волі. У зв'язку з цим Сокирянською РДА Чернівецької області було видано розпорядження від 10 жовтня 2011 року № 527-р «Про утворення прийомної сім'ї ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та влаштування дитини, позбавленої батьківського піклування, ОСОБА_7 на виховання та спільне проживання», згідно з яким її дочка ОСОБА_7 із кінця 2011 року до теперішнього часу перебуває на вихованні в сім'ї ОСОБА_4, які проживають у с.Вітрянка Сокирянського району Чернівецької області.

Станом на час звернення до суду з цим позовом позивач відбула кримінальне покарання та працює технічним працівником у фізичної особи - підприємця ОСОБА_11 у с. Білоусівка Сокирянського району Чернівецької області, має стабільний дохід, здатна утримувати свою сім'ю, алкогольних напоїв не вживає, скарг та претензій до неї немає, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, для виховання, розвитку, проживання та утримання дочки вона забезпечила всі необхідні умови.

ОСОБА_3 зазначила, що, маючи на меті повернути дитину до себе на виховання, вона звернулася із заявою до Сокирянської РДА як органу опіки та піклування щодо повернення дитини в сім'ю, і за результатами розгляду заяви комісією з питань захисту прав дитини було прийнято рішення, яким надано термін до 6 місяців для психологічної адаптації малолітньої ОСОБА_7 до ОСОБА_3, та надано можливість рідній матері налагодити контакт із дочкою; рекомендовано прийомним батькам надати допомогу матері у налагодженні контакту з дитиною; у разі встановлення контакту ОСОБА_3 із малолітньою дочкою ОСОБА_7 - мати дитини може звернутися повторно із заявою до органу опіки та піклування Сокирянської РДА для вирішення цього питання. Проте 21 липня 2016 року висновком Сокирянської РДА як органу опіки та піклування зазначено про недоцільність передачі малолітньої дитини ОСОБА_7 їй на виховання.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 05 квітня 2017 року, позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передати малолітню дитину ОСОБА_7 на виховання й утримання матері ОСОБА_3

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5, ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 5 СК України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (ч. ч. 2, 3 ст. 5 СК України).

У ст. ст. 151 та 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно з ч. 1 ст. 12 вказаного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 5 Конвенції визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов'язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім'ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Крім того, відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, виданого Сокирянським районним відділом ДРАЦС 28 липня 2016 року серії НОМЕР_1, матір'ю дитини є ОСОБА_3, батьком - ОСОБА_10

Вироком Сокирянського районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2011 року ОСОБА_3 засуджено за ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 п. п. 11, 12, ст. ст. 69, 70 ч. 1, 4 КК України до 5-ти років позбавлення волі.

На підставі подання Служби у справах дітей Сокирянської РДА від 25 лютого 2011 року № 64 винесено розпорядження від 01 березня 2011 року № 117-р, яким надано малолітній ОСОБА_7 статус дитини, позбавленої батьківського піклування, та направлено для влаштування у Чернівецький обласний спеціалізований будинок дитини на повне державне забезпечення.

Відповідачі звернулися до Сокирянської РДА із письмовою заявою, в якій заявили про бажання створити прийомну сім'ю та взяти на виховання дитину-сироту, яка в подальшому була розглянута та задоволена. Відповідно до винесеного розпорядження органу опіки та піклування Сокирянської РДА від 10 жовтня 2011 року № 527-р вирішено влаштувати з 11 жовтня 2011 року у прийомну сім'ю ОСОБА_4 на виховання та спільне проживання дитину, позбавлену батьківського піклування.

10 жовтня 2011 року між Сокирянською РДА та відповідачами укладено договір № 30 про влаштування дитини на виховання та спільне проживання до прийомної сім'ї, згідно з яким останні приймають на виховання та спільне проживання ОСОБА_7, позбавлену батьківського піклування, та зобов'язуються виконувати покладені на них обов'язки, передбачені розділом І вказаного договору. 11 жовтня 2011 року малолітню ОСОБА_7 адміністрацією КМУ «Обласний спеціалізований будинок дитини» передано в прийомну сім'ю ОСОБА_4, про що складено відповідний акт про вибуття дитини у сім'ю.

08 червня 2016 року позивач звернулася до Сокирянської РДА із письмовою заявою, в якій просила надати висновок про можливість повернення в її сім'ю малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку із її бажанням виконувати батьківські обов'язки по відношенню до дитини, а також виховувати та утримувати дитину. На підставі проведених обстежень, відповідно до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, Службою у справах дітей Сокирянської РДА було надано позивачу 6 місяців для психологічної адаптації малолітньої ОСОБА_7 до позивача та про надання можливості рідній матері налагодити контакт із дочкою.

21 липня 2016 року органом опіки та піклування Сокирянської РДА складено висновок, яким визнано неможливим передання дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, для подальшого виховання матері ОСОБА_3, та повторний висновок від 26 січня 2017 року.

Відповідно до п. п. 14 п. 27 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок), дитина втрачає статус дитини, позбавленої батьківського піклування, у разі поновлення піклування обох або одного з батьків на підставі довідки про повернення матері, батька з місць позбавлення волі або звільнення з-під варти, заяви матері, батька, поданої районній, районній у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчому органу міської, районної у місті ради, про повернення їм дитини та висновку цього органу про можливість передачі дитини для подальшого виховання матері, батькові.

Служба у справах дітей за місцем походження дитини, позбавленої батьківського піклування, на підставі заяви матері, батька, які повернулися з місць позбавлення волі, про повернення їм дитини обстежує їх житлово-побутові умови, перевіряє наявність або відсутність заробітку чи іншого доходу, про що складає відповідний акт та готує висновок районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради про можливість передачі дитини для подальшого виховання матері чи батькові.

Якщо за результатами розгляду питання про можливість передачі дитини матері, батькові, які повернулися з місць позбавлення волі, районна, районна у м. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті ради зробить висновок про неможливість передачі дитини для подальшого виховання матері, батькові служба у справах дітей за місцем походження дитини, позбавленої батьківського піклування, протягом двох місяців збирає документи, необхідні для порушення питання про позбавлення батьків їх батьківських прав.

Пунктом 30 вказаного Порядку передбачено, що рішення про втрату дитиною статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування на підставах, зазначених у пунктах 26 і 27 цього Порядку, приймається районною, районною у м. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської чи районної у місті ради за місцем її походження за поданням служби у справах дітей.

Установлено, що Службою у справах дітей Сокирянської РДА проведено обстеження житлово-побутових умов позивача ОСОБА_3, про що складено відповідні акти. Зокрема, згідно зі змістом актів від 09 та 30 червня 2016 року, під час проведення обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, встановлено, що житло розташоване на 1-му поверсі 1-поверхового будинку, який складається з 3-х кімнат і коридору; умови проживання задовільні; будинок без зручностей із пічним опаленням; на момент обстеження в будинку чисто, прибрано, наявний запас продуктів харчування; для дітей створені місця для відпочинку. ОСОБА_3 має постійне місце роботи у приватного підприємця ОСОБА_11 у с. Білоусівка.

Під час розгляду цієї справи 22 грудня 2016 року позивач ОСОБА_3 повторно звернулася до Сокирянської РДА із письмовою заявою, в якій просила визнати малолітню ОСОБА_7 такою, що втратила статус дитини, позбавленої батьківського піклування, та повернути дитину на її утримання й виховання.

На підтвердження обставин, зазначених у вказаній заяві, позивачем надано також довідку про звільнення, акт обстеження житлово-побутових умов, довідку про доходи, а також характеристику з місця постійного проживання та реєстрації від 29 липня 2016 року № 1400 та з тимчасового місця проживання від 28 липня 2016 року № 1700.

20 січня 2017 року вказану заяву ОСОБА_3 розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Сокирянській РДА та прийнято рішення № 1, яким продовжено термін перебування малолітньої ОСОБА_7 у прийомній сім'ї ОСОБА_4, та ОСОБА_5, а також вирішено позивачу ОСОБА_3 продовжувати налагоджувати контакт із малолітньою дитиною з метою адаптації останньої до рідної матері. У разі виявлення встановлення контакту малолітньої дитини з матір'ю, винести дане питання на комісію з питань захисту прав дитини.

26 січня 2017 року Сокирянською РДА як органом опіки та піклування за результатом розгляду заяви ОСОБА_3 від 20 січня 2017 року складено висновок, згідно з яким із метою соціального захисту дитини, права на її здоровий розвиток, створення належних умов для психологічної адаптації і виховання визнано за неможливе передати дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, для подальшого виховання матері ОСОБА_3

Установлено, що за наявності вищевказаних висновків Сокирянської РДА як органу опіки та піклування від 21 липня 2016 року та 26 січня 2017 року, Службою у справах дітей Сокирянської РДА відповідно до вимог п. 27 вказаного вище Порядку станом на час ухвалення судом рішення у справі не було вжито дій, необхідних для порушення питання про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до її малолітньої дочки.

Ухвалюючи рішення у справі суд на підставі ч. 6 ст. 19 СК України не погодився з висновками Сокирянської РДА як органу опіки та піклування від 21 липня 2016 року та 26 січня 2017 року щодо неможливості передачі малолітньої дитини на виховання матері, вважаючи їх недостатньо обґрунтованими і такими, що суперечать інтересам малолітньої дитини, зокрема щодо її права на проживання в сім'ї разом із матір'ю.

Зокрема, суд дійшов висновку, що вищевказані висновки Сокирянської

РДА як органу опіки та піклування у більшій їх частині ґрунтуються на обставинах, які негативно характеризували особу позивача в минулому, натомість обставини щодо житлово-побутових умов позивача, її матеріального стану та її поведінки в суспільстві, які мали місце на час складення висновків, повно і всебічно у їх змісті не відображені; у висновках не враховано та не відображено обставини, що позивач не позбавлена батьківських прав по відношенню до її малолітньої дочки; вказані висновки зроблені органом опіки та піклування на підставі рішень комісії з питань захисту прав дитини при Сокирянській РДА від 05 липня 2016 року та від 20 січня 2017 року, прийняття яких за своїм змістом не передбачено чинним законодавством України.

За встановлених обставин щодо нинішніх житлово-побутових умов позивача, її матеріального стану та поведінки в суспільстві, а також, що позивач не позбавлена батьківських прав стосовно своєї малолітньої дитини, на підставі вищевказаних норм матеріального права суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення указаного позову і передання дитини на виховання й утримання матері.

При цьому звертає на увагу той факт, що відпала обставина, за якої малолітня ОСОБА_7 набула статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, та була направлена для влаштування у Чернівецький обласний спеціалізований будинок дитини на повне державне забезпечення, крім того, органом опіки та піклування Сокирянської РДА не приймалося нового рішення стосовно відібрання дитини чи її місця проживання, а тому наявні правові підстави для повернення малолітньої дитини ОСОБА_7 на виховання і утримання матері ОСОБА_3

Зважаючи на те, що відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у добровільному порядку не бажають передати малолітню дитину на виховання й утримання матері, суд правильно вважав обґрунтованими і доведеними позовні вимоги про зобов'язання прийомної сім'ї передати малолітню дитину на виховання й утримання матері.

При цьому суд належно оцінив ту обставину, що відповідачами не надано суду належних доказів на підтвердження наявності виняткових обставин як підстави для розлучення малолітньої дитини зі своєю матір'ю.

Разом із тим із посиланням на ч. 4 ст. 60 ЦПК України суд правильно вважав необґрунтованими доводи відповідачів та їх представників щодо можливого настання негативних наслідків для психологічного стану дитини в разі її передачі до рідної матері та фінансової зацікавленості останньої у поверненні дитини, оскільки такі доводи є лише припущеннями, які не ґрунтуються на доказах. Із цих самих підстав суд відхилив показання свідків у цій частині.

Також суд не взяв до уваги показання свідків щодо належного виконання прийомною сім'єю своїх обов'язків із виховання та утримання малолітньої дитини, оскільки з приводу даних обставини спору між сторонами не виникало.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Наведені у касаційній скарзі доводи щодо призначення у справі судової амбулаторної комплексної психолого-психіатричної експертизи для з'ясування психолого-психіатричного стану дитини не спростовують висновків судів по суті вирішеного спору, зважаючи на установлені судами обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Таким чином, доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи касаційним судом не передбачено.

Посилання заявників у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права та незастосування законодавства щодо переважаючих інтересів дитини, а не батьків, є помилковими, і під час розгляду справи суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню на підставі всебічно досліджених доказів у справі.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5, ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак