Справа № 673/728/16-ц
Провадження № 2/673/20/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2017 р. м. Деражня

Деражнянський районний суд

Хмельницької області

в складі: головуючий - суддя Дворнін О.С.

при секретарі судових засідань Болишевій М.О.

з участю позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представників відповідача Самбір І.О. та Кудряшова В.О., а також представника третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Подлевського О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця», з участю виконавчої дирекції Хмельницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про визнання незаконним укладеного контракту, спонукання відповідача до укладення трудового договору, поновлення на роботі, внесення змін до трудової книжки, стягнення проплати за невикористану відпустку, оплати двох лікарняних листів та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

В червні 2016 року позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця», з участю виконавчої дирекції Хмельницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про визнання незаконним укладеного контракту, спонукання відповідача до укладення трудового договору, поновлення на роботі, внесення змін до трудової книжки, стягнення проплати за невикористану відпустку, оплати двох лікарняних листів та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що при винесенні рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 22.01.2014 року по справі №673/1568/13-ц по справі було помилково застосовано ч. 3 ст. 184 КУпАП та було прийнято рішення про покладання обов'язку про працевлаштування позивача, а також було стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за три місяці, однак, як вказує позивач в супереч її позовних вимог не було застосовано негайне

виконання рішення суду згідно ст. 367 ЦПК та ст. 235 КЗпП України. Як зазначено в позові, 17.03.2014 року позивачці ОСОБА_2 було видано листок непрацездатності №966574 серії АГД у зв'язку із вагітністю, а також 21.07.2014 року за №966987 серія АГД їй було видано лист непрацездатності у зв'язку із пологами по 04.08.2014 року.

Вказані листки непрацездатності були передані до відділу кадрів відповідача, однак листом від 15.09.2014 року відповідач, як вказує ОСОБА_2, проінформував її про те, що вона немає статусу застрахованої особи, а тому роботодавець безпідставно повернув на адресу позивача два листа непрацездатності, чим як вважає позивач грубо порушив її права, не передавши їх на оплату за рахунок коштів загальнообов'язкового соціального страхування, а тому вони просять суд, при розгляді позову застосувати ст. 234 КЗпП та поновити строк для подачі позову; витребувати у відповідача матеріали особової справи; витребувати у відповідача колективний договір за 2013-2014 роки, інформацію про створення та функціонування в 2013-2014 роках профспілкової організації; визнати незаконним (недійсним) контракт від 18.07.2013 р.; визнати незаконним (недійсним) наказ №879/0с від 27.09.2013 року про звільнення ОСОБА_2 без законних на те підстав; зобов'язати відповідача укласти з нею з 01.10.2013 року трудовий договір в письмовому вигляді; зобов'язати відповідача внести зміни внести зміни до трудової книжки ОСОБА_2 з врахуванням прийнятого судом рішення; компенсувати витрати за рахунок відповідача на виготовлення процесуальних документів та витрати на адвокатські послуги; застосувати негайне виконання рішення суду згідно ст. 367 ЦПК України та ст. 235 КЗпП.

23.06.2016 року позивач та її представник подали заяву про внесення змін та доповнень до позову від 02.06.2016 року в якій просять визнати незаконними дії (бездіяльність) відповідача; зобов'язати відповідача поновити її на роботі на попередній посаді з 01.10.2013 року; покласти обов'язок на відповідача здійснити оплату вимушеного прогулу за період з 01.10.2013 року по 03.08.2014 року; стягнути з відповідача моральну шкоду за наслідками грубого порушення трудового законодавства в розмірі 10000 грн.; зобов'язати відповідача здійснити оплату двох листі непрацездатності в розмірі 23669,8 грн. з одночасним застосуванням індексу інфляції за весь період з моменту реєстрації їх у відповідача; постановити окрему ухвалу згідно ст. 211 ЦПК України відносно начальника дільниці ОСОБА_7 та направити її копію керівництву Південно-Західної залізниці та прокурору Хмельницької області для звільнення з посади ОСОБА_7 та внесення до ЄРДР повідомлення про наявність в діях ОСОБА_7 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст. 172 та 173 КК України; відповідно до ст. 367 ЦПК України, ст. 76 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 235 КЗпП до вищевказаних вимог застосувати негайне виконання, судового рішення за позовом позивачки.

15.09.2016 року позивач та його представник подали до суду заяву про внесення змін та доповнень до позову від 02.06.2016 року про покладення на відповідача обов'язку проплатити кошти за 5 днів невикористаної відпустки за 2013 рік при незаконному звільненні з роботи, покладення матеріальної відповідальності на службову особу (ОСОБА_7.), обов'язки покрити шкоду заподіяну підприємству у

зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.

Крім того, 21.09.2016 року позивач та її представник подали до суду письмову заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просить розглянути та прийняти рішення, яким покласти обов'язок на відповідача сплатити позивачці кошти за 5 днів невикористаної відпустки за 2013 рік з розрахунку 169.07 грн. середньомісячної зарплати згідно рішення Деражнянського районного суду у справі №673/1568/13-ц, податки з вказаної суми не брати; застосувати ст. 237 КЗпП щодо покладення матеріальної відповідальності на службову особу (ОСОБА_7.), винному в незаконному звільненні, по оплаті двох листві непрацездатності та не оплаті 5 днів невикористаної відпустки за 2013 рік при незаконному звільненні та покласти на нього обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, у зв'язку із оплатою працівникові часу вимушеного прогулу; витребувати у відповідача оригінали бухгалтерських документів та конкретний алгоритм розрахунку невикористаних 5 днів відпустки; застосувати до вказаних спірних правовідносин ст. 116, п. 2 ч. 1 ст. ст. 232, 233, 234, 235, 236, 237-1, 238, 241-1 КЗпП, ст. Закону України «Про відпустки».

Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити із викладених в позові та численних доповненнях до нього, підстав.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги та уточненні позовні вимоги не визнали і подали до суду письмові заперечення, з яких вбачається, що дії відповідачів правомірні, оскільки факт законності укладеного з позивачкою контракту вже був предметом з'ясування та встановлений судом, про що свідчить судове рішення, що вступило в законну силу за позовом ОСОБА_2 до ДТГО «Південно-Західна залізниця» в 2013 році по справі № 673/1568/13-ц. Постановлене судом рішення виконане Вагонною дільницею станції Хмельницький в повному обсязі, внаслідок чого ОСОБА_2 була працевлаштована за вимогами ч.3 ст.184 КЗпП України та отримала середній заробіток за період з 01.10.2013 року по 22.01.2014 року, що свідчить про відновлення трудових прав працівника, а тому просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та проти поновлення пропущеного строку звернення до суду по трудовому спору, заперечили.

Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача також заперечив проти задоволення позову, зазначивши, що трудові та соціальні права позивачки не порушені, а позов є надуманим та необґрунтованим.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Судом об'єктивно встановлено, що позивачем та її представником - «Удвокатом адвокатури м. Києва» ОСОБА_3, як сам він себе назвав у наданих суду документах (Т.2 а.с. 143), при зверненні до суду з даним позовом щодо вирішення трудового спору, був пропущений встановлений ст. 233 КЗпП України, тримісячний строк звернення до суду з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, оскільки трудовий спір між сторонами мав місце ще у 2013 році, проте доказів поважності його пропуску суду не надали, при тому, що інша сторона заперечувала проти поновлення такого строку. Водночас, посилання сторони позивача на перебування у відпустці по догляду за дитиною

на протязі трьох років, як причину пропуску зазначеного процесуального строку, суд сприймає критично, оскільки її інтереси на той час були представлені професійним адвокатом Вітек І.В. відповідно Договору про надання правової допомоги від 08.10.2013 року (справа 673/1568/13-ц а.с. 91).

Крім того, суд враховує, що трудові відносини працівників залізничного транспорту регулюються ст. 15 Закону України «Про залізничний транспорт» від 4 липня 1996 р. N 273/96-ВР зі змінами і доповненнями, відповідно до якої Працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору.

Перелік категорій працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Посада провідника пасажирського вагона входить до переліку категорії посад робітників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 764 від 15.07.1997 року.

Укладання контрактної форми трудового договору із зазначеними працівниками є обов'язковим.

Згідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі і матеріальна), умови матеріального забезпечення й організації праці працівника, умови розірвання трудового договору встановлюватися угодою сторін.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка була прийнята на роботу у вагонну дільницю станції Хмельницький на посаду провідника пасажирського вагону на період літніх перевезень, між нею та адміністрацією вагонної дільниці станції Хмельницький було укладено строковий трудовий договір (контракт) з 18.07.2013 року по 01.10.2013 рік.

Під час укладання трудового контракту, сторони досягли домовленості про факт прийняття на роботу, про місце роботи, про встановлення трудової функції, розмір оплати праці, про термін дії контракту, та інші істотні умови праці про що свідчить особиста заява, написана та подана позивачем адміністрації підприємства 18.07.2013 року, таким чином, позивач засвідчила свою згоду з умовами контракту власним підписом.

Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 22.01.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково та зобов'язано Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» працевлаштувати ОСОБА_2 (саме працевлаштувати, а не поновити на попередній посаді, як це безперервно та безпідставно стверджував представник позивачки).

Разом з тим, з Державного територіально-галузевого об"єднання «Південно-Західна залізниця» на користь ОСОБА_2 було стягнуто середній заробіток в розмірі 11 158,62 грн. без урахування передбачених законодавством утримань із заробітної плати, а також стягнуто з Державного територіального-галузевого об"єднання «Південно-Західна залізниця» в дохід держави судовий збір в розмірі 243,63 грн. В задоволені решти позовних вимог позивачу було мотивовано відмовлено.

Вказане рішення суду, як законне та обґрунтоване, ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 13.03.2014 року, було залишено без змін.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, факт законності укладеного з позивачкою контракту фактично вже був предметом з'ясування та встановлений судом, про що свідчить вказане судове рішення, що вступило в законну силу за позовом ОСОБА_2 до ДТГО «Південно-Західна залізниця» в 2013 році по справі № 673/1568/13-ц. Водночас, ні позивачем ні її представником, всупереч вимогам ч. 1 ст. 60 ЦПК України, якою визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, не було надано, та навіть озвучено в суді, жодних доказів на підтвердження вказаної позовної вимоги.

Крім того, як було зазначено вище, рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 22.01.14 року, ДТГО «Південно-Західна залізниця» було зобов'язано працевлаштувати ОСОБА_2 та сплатити на її користь середній заробіток в сумі 11 158,62 грн. за період з 01.10.2013 року по 22.01.2014 рік.

Постановлене судом рішення виконане Вагонною дільницею станції Хмельницький в повному обсязі: ОСОБА_2 була працевлаштована за вимогами ч.3 ст.184 КЗпП України та отримала середній заробіток за період з 01.10.2013 року по 22.01.2014 року, що свідчить про відновлення трудового права працівника. Відповідний запис внесений до трудової книжки позивача, тому для спонукання укладання трудового договору з позивачкою правових підстав немає, немає відповідно підстав для внесення записів в трудову книжку.

Таким чином, позовна вимога ОСОБА_2 щодо покладення обов'язку на відповідача здійснити оплату вимушеного прогулу за період з 01.10.2013 року по 03.08.2014 року і внесення відповідного (але якого саме дослівно запису, навіть не було зазначено в позові представником позивача - Удвокатом ОСОБА_3А.) також задоволенню не підлягають із зазначених вище підстав.

Вирішуючи позовні вимоги в частині оплати двох листків непрацездатності суд виходить з того, що листки непрацездатності оплачуються за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності починаючи з шостого дня лікарняного за весь період до відновлення працездатності або до встановлення інвалідності (перші п'ять днів оплачує роботодавець).

Право на такі виплати має кожна застрахована особа (така, що сплачує, або за яку сплачує роботодавець єдиний соціальний внесок - тобто кожна офіційно працевлаштована в установі, організації, на підприємстві.

Підставою для призначення допомоги з тимчасової непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності, підставою для отримання матеріального забезпечення за рахунок коштів фонду, є переданий застрахованою особою оригінал листка непрацездатності своєму роботодавцю.

Як вбачається із матеріалів справи, в листку непрацездатності (первинному) серія АГД№ 966574, оформленого 17.03.14 року Деражнянською центральною районною лікарнею, в графі місце роботи позивача зазначено «Хмельницька вагонна дільниця», проте, вказана обставина дійсності на той час не відповідала, у зв'язку із звільненням позивачки з вказаного підприємства.

Наступний листок непрацездатності серії АГД № 9666987 оформлений Деражнянською центральною районною лікарнею 21.07.14 року є продовженням первинного.

При пред'явленні листка непрацездатності для оплати в вагонну дільницю станції Хмельницький було з'ясовано, що правових підстав для його оплати не має, оскільки відповідно до ст. 19 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23.09.99 року № 1105 зі змінами і доповненнями, право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги та страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, тобто особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах,установах, організаціях, і таке право виникає з настанням страхового випадку саме в період роботи.

При цьому страховим випадком є подія, з настанням якої виникає право застрахованої особи на отримання відповідно до цього Закону матеріального забезпечення.

Судом встановлено, що на момент відкриття листка непрацездатності по вагітності і пологах (настання страхового випадку) - 17.03.14 року, позивач не перебувала в трудових відносинах з вагонною дільницею станції Хмельницький, не мала статусу застрахованої особи, відповідно були відсутні правові підстави для виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Такої правової позиції дотримується і Хмельницьке регіональне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Оскільки на момент настання страхового випадку жінка не являється застрахованою особою, то допомога з тимчасової втрати працездатності не виплачується ні за рахунок роботодавця, ні за рахунок коштів Фонду соціального страхування, тому позовна вимога щодо зобов'язання відповідача здійснити оплату двох листі непрацездатності в розмірі 23669,8 грн. з одночасним застосуванням індексу інфляції за весь період з моменту реєстрації їх у відповідача, також задоволенню не підлягає.

Вирішуючи позовну вимогу щодо оплати вимушеного прогулу судом, як зазначалося вище, було з'ясовано, що період з 01.10.2013 року по 22.01.2014 року позивачеві підприємством був оплачений.

13.03.2014 року Апеляційним судом Хмельницької області було постановлено ухвалу про залишення рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 22.01.2014 року без змін, внаслідок чого воно набрало законної сили того ж дня негайно.

Проте, внаслідок зволікання позивачкою їй був виданий відповідний виконавчий документ лише 03.04.2014 року.

12.06.2014 року на адресу Вагонної дільниці станції Хмельницький надійшла копія постанови від 28.04.2014 № 43118068 Відділу Державної Виконавчої служби Шевченківського РУЮ в м. Києві про виконання зобов'язанння працевлаштування ОСОБА_2 в строк до 13.06.2014 року.

На виконання постанови Державної Виконавчої служби від 12.06.2014р. у Вагонній дільниці станції Хмельницький 12.06.2014р. був виданий наказ № 102/ос щодо працевлаштування ОСОБА_2

В свою чергу, суд вважає, що виходячи з положень чинного законодавства про працю, працівник, що має намір приступити до виконання роботи, в тому числі на виконання рішення суду, повинен проявити активно виражений намір та з'явитися на підприємство особисто, звернутися письмово або вчинити інші дії через представника. Проте, позивач з приводу оформлення її на роботу до керівництва підприємства чи у відділ кадрів не зверталася, ні особисто, ні письмово, ні через представника.

Якщо працівник своїми правами не скористався, не вчинив усіх необхідних дій, передбачених чинним законодавством для отримання виконавчого листа та виконання рішення місцевого суду в частині працевлаштуванння, доказів щодо відмови роботодавця виконувати рішення місцевого суду не надав, тому й відсутні підстави для оплати вимушеного прогулу.

Враховуючи викладене, суд вважає, що зволікання з отриманням та зверненням до виконання судового рішення від 22.01.2014 року, що набуло законної сили 13.03.2014 року (після розгляду справи апеляційним судом, а не з дня його ухвалення, як помилково вважає представник позивача - Удвокат ОСОБА_3 (Т. 1 а.с. 4) являється провиною позивачки у формі бездіяльності, тому її відповідні позовні вимоги до відповідача задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовну вимогу позивача щодо виплати коштів за п'ять робочих днів невикористаної відпустки за 2013 рік та стягнення компенсації із нарахуванням індексу інфляції та покриття шкоди, заподіяної підприємству в зв'язку з оплатою вимушеного прогулу, суд виходив з того, що обчислення середньої заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки здійснюється згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, (надалі Порядок №100) затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 оплата компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівнику, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше одного року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Так, оскільки ОСОБА_2 була прийнята на роботу 18.07.2013 року (наказ №664/ос від 18.07.2013 р.), а звільнена 30.09.2013 року (наказ №879/ос від 27.09.2013 р.) компенсація за невикористану відпустку була нарахована та виплачена в вересні 2013 року.

Таким чином, для розрахунку середньої заробітної плати відповідачем був взятий місяць з першого числа після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому виплачується компенсація за невикористану відпустку, а саме - серпень 2013 року.

Відповідно до пунктів 3 та 4 Порядку № 100 добові та відшкодування частини витрат на сплату страхових внесків по програмі добровільного медичного страхування не включаються в сукупний дохід для обчислення середньої зарплати.

Як вбачається з письмових пояснень представників відповідача, в серпні 2013 року ОСОБА_2 було нараховано 300,00 грн. добових, та 40,00 грн. відшкодування частини витрат на сплату страхових внесків, які не включаються в сукупний дохід для обчислення середньої зарплати.

Кількість календарних днів у розрахунковому періоді складає 30 днів (31-1святковий), таким чином, сума заробітної плати для розрахунку складала 3356,33 грн. - 300,00 грн. - 40,00 грн. = 3016,33 грн. Середньоденна заробітна плата для розрахунку відпускних становить: 3016,33 грн.: 30 днів = 100,54 грн., отже, розрахована суму відпускних склала: 100,54 грн. * 5 дні = 502,70 грн. При цьому, із вказаної сума було проведено утримання з компенсації за невикористану відпустку: ЄСВ: 502,70 * 3,6 % = 18,10 грн., ПДФО - 484,60 * 15 % = 72,69 грн. та профспілковий внесок: 502,70 * 1% = 5,03 грн.

Таким чином, відрахувавши всі необхідні податки та внески підприємством було перераховано на картковий рахунок ОСОБА_2 406,88 грн. платіжним дорученням № 1869 від 02.10.2013 року (502,70 - 18,10 - 72,69 - 5,03 = 406,88 грн.)

При розрахунку середньоденного заробітку, який зазначений у справі № 673/1568/13-ц (провадження №2/673/51/14) від 22.01.2014 року в сумі 169,07 грн. відповідачі виходили з того, що 7100,64 грн. - загальна сума доходу за серпень та вересень 2013 р., 42 - кількість робочих днів у серпні-вересні 2013 року (7100,64 : 42 = 169,07грн.) Цей середньоденний заробіток розрахований для виплати середнього заробітку за три місяці з дня закінчення строкового трудового договору.

В вересні 2013 року ОСОБА_2 була нарахована сума до оподаткування 3744,31грн., утримано при цьому: податок з доходів - 543,05 грн.; єдиний внесок із зарплати - 124,00 грн.; профспілковий внесок - 34,44 грн.

Разом з тим, на картковий рахунок позивача було перераховано: 490,00 грн. - аванс - платіжне доручення № 1810 від 23.09.2013 р.; 406,88 грн. - разові виплати - платіжне доручення № 1869 від 02.10.2013 р.; 2145,94 грн. - сума до виплати - платіжне доручення №1883 від 04.10.2013 р.

Підтвердженням вказаних бухгалтерських операцій суд визнає витяги з платіжних документів по вагонній дільниці станції Хмельницький за період вересень-жовтень 2013 року, а саме:

-витяг з платіжної відомості № 242 від 23 вересня 2013 року в сумі 490,00 грн.;

- витяг з платіжної відомості № 256 від 02 жовтня 2013 року в сумі 406,88 грн.

-витяг з платіжної відомості № 266 від 04 жовтня 2013 року в сумі 2 145,94 грн.

-копія платіжної вимоги-доручення № 1810 від 23.09.2013 року

-копія платіжної вимоги-доручення № 1883 від 04.10.2013 року.

Будь-яких належних та допустимих доказів зворотного, в тому числі альтернативного розрахунку необхідних виплат, стороною позивачів суду надано не було.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оплату за п'ять робочих днів невикористаної відпустки за 2013 рік підприємством було переховано на картковий рахунок позивачки повно і правомірно, відтак, відповідно правові підстави для стягнення компенсації із нарахуванням індексу інфляції та покриття шкоди, заподіяної підприємству в зв'язку з оплатою вимушеного прогулу, відсутні.

Вирішуючи позовну вимогу позивача щодо стягнення моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн., суд звертає увагу на те, що стороною позивача не надано, як доказ, ніяких результатів спеціальних досліджень, експертиз, медичних довідок чи інших належних та допустимих письмових доказів щодо понесених моральних страждань.

Так, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами і доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, виходячи із засад розумності та справедливості, а також відсутності належних та допустимих доказів, які повинні були бути надані представником позивача суду на підтвердження даної позовної вимоги, виходячи із принципів «змагальності сторін» та «диспозитивності», передбачених ст.ст. 10 та 11 ЦПК України, суд вважає, що поновлення порушеного права позивача шляхом її працевлаштування згідно рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 22.01.2014 року, є достатньою сатисфакцією в сенсі відшкодування їй моральної шкоди самим усуненням порушення її права.

З огляду на викладене, суд вважає, що оскільки стороною позивача не надано доказів наявності заявленого розміру моральних страждань позивачки, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні, а також з чого виходив позивач при оцінці завданої шкоди, вказана позовна вимога також задоволенню не підлягає.

Разом з тим, викладені в резолютивній частині позову від 02.06.2016 року вимоги щодо витребування у відповідача матеріалів особової справи; витребування у відповідача колективного договору за 2013-2014 роки, інформацію про створення та функціонування в 2013-2014 роках профспілкової організації; витребування у відповідача оригіналів бухгалтерських документів та конкретного алгоритму розрахунку невикористаних 5 днів відпустки, по своїй

суті являються клопотаннями, які у відповідності до вимог ч. 1 ст. 137 ЦПК України «Витребування доказів» задоволенню не підлягають, у зв'язку з тим, що позивачем та її представником, як стороною, суду не було надано доказів наявності складнощів отримання таких доказів та не було долучено відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною.

Решта вимог, зокрема, щодо компенсації витрат за рахунок відповідача на виготовлення процесуальних документів та витрат на адвокатські послуги; застосування негайного виконання рішення суду згідно ст. 367 ЦПК України та ст. 235 КЗпП України, стягнення з відповідача моральної шкоди за наслідками грубого порушення трудового законодавства в розмірі 10000 грн.; постановлення окремої ухвали згідно ст. 211 ЦПК України відносно начальника дільниці ОСОБА_7 та направлення її копії керівництву Південно-Західної залізниці та прокурору Хмельницької області для звільнення з посади ОСОБА_7 та внесення до ЄРДР повідомлення про наявність в діях ОСОБА_7 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст. 172 та 173 КК України, а також застосування ст. 237 КЗпП щодо покладення матеріальної відповідальності на службову особу (ОСОБА_7.), винного в незаконному звільненні, по оплаті двох листві непрацездатності та не оплаті 5 днів невикористаної відпустки за 2013 рік при незаконному звільненні та покладення на нього обов'язку покрити шкоду, заподіяну підприємству, у зв'язку із оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, як похідні від вказаних вище основних, та визнаних судом безпідставними вимог, також задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця», з участю виконавчої дирекції Хмельницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про визнаня незаконним укладеного контракту, спонукання відповідача до укладення трудового договору, поновлення на роботі, внесення змін до трудової книжки, стягнення проплати за невикористану відпустку, оплати двох лікарняних листів та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Складання повного рішення було відкладено на строк не більш як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Хмельницької області через Деражнянський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О. С. Дворнін