ухвала

іменем україни

20 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання правочинів недійсними, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з цим позовом, обґрунтовуючи його тим, що на час укладення спірного правочину (довіреності) він страждав на тяжке захворювання та приймав ліки, і внаслідок чого в повній мірі не усвідомлював значення своїх дій, а тому, довіреність є недійсною та, як наслідок, недійсними є договори купівлі-продажу належних йому земельних ділянок.

У зв'язку з чим просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсною довіреність від 08 січня 2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефір О.Г., за реєстровим № 12, якою ним уповноважено його сина ОСОБА_5, а також визнати недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок від 11 червня 2013 року, укладені між співвідповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчені приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області СоломатіноюО.П., кадастровий № НОМЕР_3, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за реєстровим № 1014; кадастровий № НОМЕР_1, для ведення особистого селянського господарства, за реєстровим № 1015; кадастровий № НОМЕР_2, для ведення особистого селянського господарства, за реєстровим № 1016.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29 червня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсною довіреність ОСОБА_4 від 08 січня 2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефір О.Г., за реєстровим № 12.

Визнано недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок від 11 червня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчених приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіною О.П.:

- кадастровий № НОМЕР_3, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за реєстровим № 1014;

- кадастровий № НОМЕР_1, для ведення особистого селянського господарства, за реєстровим № 1015;

- кадастровий № НОМЕР_2, для ведення особистого селянського господарства, за реєстровим № 1016.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншим.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), виходили з того, що на час видачі довіреності 08 січня 2013 року позивач не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України суди правильно визнали недійсними зазначені вище правочини, а саме: довіреність та договори купівлі-продажу земельних ділянок.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності доказів, які б свідчили про обмеження обсягу цивільної дієздатності позивача та про те, що висновки експертиз не свідчать про абсолютну неспроможність позивача розуміти значення своїх дій спростовуються встановленими у справі обставинами.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що 08 січня 2013 року позивач на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефір О.Г., за реєстровим № 12, уповноважив свого сина, відповідача у справі ОСОБА_5, розпоряджатися належним йому на праві власності нерухомим майном, а саме: земельними ділянками: кадастровий № НОМЕР_3, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № НОМЕР_1, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий № НОМЕР_2, для ведення особистого селянського господарства, що розташовані в АДРЕСА_1.

У подальшому, 11 червня 2013 року співвідповідач ОСОБА_5 уклав договори купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна з ОСОБА_6, які були посвідчені приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіною О.П., відповідно за реєстровими №№ 1014,1015, 1016.

Згідно з випискою із медичної карти амбулаторного хворого від 04 вересня 2015 року Українського науково-дослідного інституту соціальної судової психіатрії та наркології МОЗ України, вбачається, що ОСОБА_5 вперше звернувся до консультативно-поліклінічного відділення Інституту в квітні 2012 року та був виставлений діагноз: органічний розлад судинного ґенезу з помірним інтелектуально-мнестичним зниженням. У жовтні 2012 року переніс тяжкий депресивний епізод, при оглядах 24 грудня 2012 року та 09 січня 2013 роках відмічалась психотична симптоматика.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 28 жовтня 2015 року № 267ц, позивач ОСОБА_4 на час укладення довіреності 08 січня 2013 року страждав на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу із депресивними параноїчними розладами та помірно вираженим слабоумством. За своїм психічним станом він не міг усвідомлювати характер та значення своїх дій та керувати ними.

За висновком повторної судово-психіатричної експертизи КЗ «Дніпропетровської клінічної психіатричної лікарні» від 20 квітня 2016 року № 29, призначеної за клопотанням представника відповідача ОСОБА_6, заявник ОСОБА_4, на час укладання спірної довіреності мав ознаки «психічного розладу у вигляді органічного розладу особистості судинного захворювання головного мозку з депресивними і параноїчними симптомами», а тому не міг усвідомлювати характер та значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За змістом положень ст. 240 ЦК України вбачається, що представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 та ч. 2 ст.248 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, при припинені представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, проведеними у справі експертизами зроблено висновок про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 в момент видання ним довіреності розуміти значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі є підставою для визнання виданої ним в такому стані довіреності недійсною з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Доводи касаційної скарги щодо укладення 14 червня 2017 року договору дарування ОСОБА_4 на користь ОСОБА_10 не приймаються касаційним судом до уваги, оскільки докази у підтвердження укладення вказаного договору дарування в матеріалах справи відсутні та їм не було надано оцінки судами попередніх інстанцій.

Крім того, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко Т.О. Писана