АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 7 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків,

встановила:

у квітні 2015р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача завданих збитків у розмірі 22 149,15 євро.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що протягом 2007р. він сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 40 650 євро в рахунок майбутнього придбання садового будинку та земельної ділянки, про що було складено відповідні розписки.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 грудня 2012 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 40 650 євро, що за курсом НБУ становило 428 170грн. 52коп., стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 16 000грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року зазначене рішення було змінено в частині солідарного стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 40650,00 євро, що за курсом НБУ становило 428 170грн. 52коп.

Позивач стверджував, що незважаючи на те, що рішення про стягнення належних йому коштів набуло законної сили 18 квітня 2013р., відповідач не повернула борг, у зв'язку з чим він змушений був звернутися до ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві за примусовим виконанням рішення суду, яке було виконано лише 2 лютого 2015р.

Позивач вважає, що так як відповідач несвоєчасно виконала зобов'язання щодо повернення грошових коштів у розмірі 40 650 євро, він фактично отримав грошові кошти у розмірі 18 500,65 євро та зазнав реальних збитків у розмірі 22 149,15 євро.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015р., у задоволенні позову відмовлено.

Справа № 756/4205/15-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/10835/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Майбоженко А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

- 2 -

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 7 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, безпідставне посилання на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017р. в справі №6-708цс17, оскільки суд повинен враховувати висновок Верховного Суду України про застосування нори матеріального права у подібних правовідносинах.

Також позивач зазначає, що судом, у порушення вимог ч.4 ст. 338 ЦПК України, не враховані висновки суду касаційної інстанції про те, що якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 грудня 2012р., яке змінено рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013р., з відповідача на користь позивача стягнуто грошові кошти у сумі 40 650 євро, що за курсом НБУ становить 428 170грн. 52коп.

Постановою державного виконавця ВДВС Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 23 травня 2013р. відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 429 990,50грн.

З розпорядження державного виконавця від 2 лютого 2015р. вбачається, що грошові кошти на виконання рішення суду від ОСОБА_2 надійшли на рахунок ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві 26 січня 2015р.

Постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 11 березня 2015р. виконавче провадження закінчено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2015р. з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 185 608грн. 51коп. інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013р. у повному обсязі не виконано, так як згідно курсу НБУ станом на 26 січня 2015р. сплачена відповідачем сума складає 27 730,12 євро, а тому державний виконавець не мав правових підстав для закінчення виконавчого провадження. Однак, позивачем постанова державного викоанвця про закінчення виконавчого провадження оскаржена не була.

Також суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами спір про стягнення 40 650 євро вже був вирішений судом, а тому повторне стягнення з відповідача цієї ж суми порушує принцип юридичної визначеності.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове

- 3 -

виконання рішень інших органів - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу», а саме частиною другою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно частини другої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку передбаченому законом.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час виникнення спірних правовідносин,виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Оскільки законодавством державного виконавця не наділено правом змінювати суму заборгованості, розраховану та визначену у рішенні суду, а тому обґрунтованим є висновок про законність винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час виникнення спірних правовідносин.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у справі 6-1445цс17.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013р. з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 40 650 євро, що за курсом НБУ становило 428 170грн. 52коп., саме вказана сума була сплачена ОСОБА_2, а отже, рішення суду нею було виконане.

Вказані обставини не були враховані судом першої інстанції, тому суд прийшов до помилкового висновку, що відповідачем рішення суду не виконане, а державний виконавець не мав правових підстав для закінчення виконавчого провадження.

Посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду України у справі 6-708цс17, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки у зазначеній справі були інші фактичні обставини, так як рішенням суду було стягнуто з боржника на користь банку заборгованість за кредитним договором в доларах США, а банк мав ліцензію на використання іноземної валюти на території України.

У даній справі позивач не має ліцензії на використання іноземної валюти на території України, а рішенням суду стягнуто з відповідача грошові кошти у національній валюті України - гривні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині є правомірними.

Разом з тим, з тексту рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013р. вбачається, що еквівалент боргу, який підлягав стягненню з відповідача, був визначений судом на день ухвалення рішення, тому доводи позивача про те, що грошові кошти повинні були бути стягнені з відповідача у еквіваленті гривні до євро станом на день платежу суперечать рішенню суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що несвоєчасним виконанням рішення суду відповідачем йому були завдані збитки у розмірі 22 149,15 євро у зв'язку із курсовою різницею станом на час виконання рішення.

- 4 -

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

З тексту позовної заяви вбачається, що підставою позовних вимог позивач зазначив, що 22 149,15 євро шкоди - це витрати, яких він зазнав для відновлення свого порушеного права.

Проте, це суперечить положенням ст. 22 ЦК України, а позивачем не надано доказів, понесених ним витрат на вказану суму.

Крім того, 22 149,15 євро, які просить стягнути з відповідача позивач, вже були стягнені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013р., як грошове зобов'язання, і згідно вимог діючого законодавства вони не можуть трансформуватися у матеріальну шкоду у розумінні ст. 22 ЦК України.

При вирішенні даного спору також необхідно враховувати, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2015р. з відповідача на користь позивача стягнуто 185 608грн. 51коп. інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі ст. 625 ЦК України.

При цьому, суд виходив з того, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Також судом було враховано, що відповідно до рішення суду від 18 квітня 2013р. у відповідача виник обов'язок повернути позивачу визначену судом суму у гривні.

Отже, з відповідача на користь позивача судовим рішенням були стягненні втрати, понесені позивачем у зв'язку із курсовою різницею (інфляційні втрати).

Позивач самостійно обрав такий спосіб захисту від знецінення грошових коштів, які йому виплатила відповідача, пред'явивши позов про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

З приводу не врахування судом висновків і мотивів, з яких були скасовані попередні судові рішення у даній справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 24 травня 2017р. зазначено про необхідність з'ясування фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють спірні правовідносини, що було зроблено судом першої інстанції.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про те, що одна і та ж грошова сума не може бути одночасно грошовим зобов'язанням та матеріальною шкодою, і не може бути стягнута судовим рішенням двічі.

Статтею 623 ЦК України встановлено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

- 5 -

Аналіз вказаної норми свідчить про те, що курсова різниця не є збитками у розумінні ст. 623 ЦК України, а збитки повинні існувати на час звернення кредитора до суду із позовними вимогами про примусове виконання грошового зобов'язання.

Також колегія суддів вважає, що при вирішенні даного спору не може бути застосована правова позиція Верховного Суду України у справі 6-145цс14, так як вона зроблена з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором, стороною якого є банк, який мав ліцензію на здійснення валютних операцій на території України, а тому мав право заявляти позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості у іноземній валюті, у якій був виданий кредит.

Судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, але неправильно застосовані норми матеріального права, однак це не призвело до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у позові.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу суб'єкта ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 7 вересня 2017 року змінити в частині правового обґрунтування.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: