АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/7105/17 Суддя доповідач Коваленко І.П.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Коваленко І.П.,

суддів - Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.,

при секретарі - Дмитренко А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 14 листопада 2017 року (суддя Аркатова К.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Верховна Рада України, про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади,

ВСТАНОВИЛА

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Верховна Рада України, про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади чи їх службовими особами.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що Верховна Рада України, як орган через який Держава України здійснює права і обов'язки, допустила протиправну бездіяльність при здійсненні своїх повноважень, якою завдала їй майнової шкоди, виходячи з наступних обставин. Вона працювала суддею з 23.12.1974 року по 30.12.2014 року, загальний трудовий стаж на суддівських посадах складає 40 років 7 днів. Постановою Верховної Ради №322/97-ВР від 06.06.1997 року її обрано суддею безстроково. З 26.10.2010 року працювала на посаді судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. 26.12.2013 року до Верховної Ради та Вищої ради юстиції подано заяви про відставку. 13.02.2014 року Вищою радою юстиції внесено подання до Верховної Ради №7/01/12-14 «Про звільнення судді ОСОБА_1 з посади у зв'язку з поданням заяви про відставку». 25.12.2014 року Верховною Радою прийнято постанову, якою її звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв'язку з поданням заяви про відставку.

29.12.2014 року у зв'язку зі звільненням трудові відносини припинено. Не отримавши після виходу у відставку, передбаченої законом вихідної допомоги, вона 11.12.2015 року звернулася до Державної казначейської служби України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із заявами про нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат на підставі ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 19.12.2013 року). Державна казначейська служба України на її заяву відповіла, що стягнення коштів державного та місцевих бюджетів здійснюється тільки на підставі виконавчих документів, будь - яких виключень з цього питання законодавство не містить. Вищий спеціалізований суд України розгляду цивільних і кримінальних справ повідомив, що виплати здійснено у відповідності до законодавства чинного на момент прийняття постанови Верховною Радою України про її відставку. На момент прийняття Верховною Радою постанови про її відставку статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала право на вихідну допомогу, виключено підпунктом 1 пункту 28 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», прийнятим Верховною Радою в період її незаконної бездіяльності щодо винесення постанови про її відставку. При цьому, згідно строків, встановлених чинним законодавством, для прийняття Верховною Радою рішень щодо звільнення суддів з посад, постанова про її відставку мала бути винесена Верховною Радою до дати набуття чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні». Таким чином, на думку позивача, пасивна поведінка Верховної Ради, яка призвела до порушення строків розгляду питання про її звільнення, є незаконною бездіяльністю органу державної влади, що завдала їй майнової шкоди. Розмір вихідної допомоги складає 346925,40 грн. - це дохід, який вона могла б реально отримати за звичайних обставин, якщо б її право не було порушення Верховною Радою. Отже грошова сума у розмірі 346925,40 грн. є майновою шкодою, завданою незаконною бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на недоведеність факту завдання позивачу майнової шкоди.

Представник третьої особи Верховної Ради України в судове засідання не з'явився, надіславши суду письмові заперечення на позов, згідно яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, посилаючись на відсутність підстав для відшкодування шкоди, оскільки позивачем у справі не надано доказів протиправної бездіяльності Верховної Ради України, що є обов'язковим елементом доказування і настання відповідальності з підстав, передбачених статтею 1173 ЦК України.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 14 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Верховна Рада України, про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі, не повне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Позивач зазначила, що при прийнятті рішенням судом першої інстанції не було з'ясовано обставин щодо незаконної бездіяльності Верховної Ради України та щодо причинно-наслідкового зв'язку, всупереч вимогам ст.1173 ЦК України.

Крім того, аналізуючи позовні вимоги та надані на їх обґрунтування докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що однією з вимог позивача було встановлення незаконної бездіяльності Верховної Ради України, однак єдиною позовною вимогою є стягнення з Держави Україна на користь позивача майнової шкоди.

Також, на думку ОСОБА_1, судом не було застосовано ряд положень, таких як стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частина 1 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори та угоди», частина 1 статті 9 Конституції України, положень ЦПК України та інших, що призвело до порушення норм матеріального права та як наслідок, - до неправильного вирішення справи.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з'явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За положеннями ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відшкодування шкоди завданої органом державної влади, органом влади АР Крим або органом місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх владних повноважень, за правилами ст. 1173 ЦК України, можливе лише за наявності такого елементу складу цивільного правопорушення, як протиправна поведінка особи, що заподіяла шкоду.

Вказана стаття Цивільного кодексу України є спеціальною, оскільки передбачає певні особливості, відмінні від загальних правил деліктної відповідальності (ст.1166 ЦК України) і настає при існуванні складу правопорушення, що включає такі елементи: протиправність поведінки, вина заподіювача шкоди, наявність шкоди, причинно наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та заподіюваною шкодою. При цьому, наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинно наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою особи та шкодою потерпілої сторони; доведення того, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода наслідком такої поведінки. При цьому незаконність рішення, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди повинна бути доведена.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведена протиправна поведінка відповідача.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними і зробленими у відповідності із зібраними по справі доказами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала суддею з 23.12.1974 року по 30.12.2014 року, загальний трудовий стаж на суддівських посадах складає 40 років 7 днів.

Постановою Верховної Ради № 322/97-ВР від 06.06.1997 року ОСОБА_1 обрано суддею безстроково. З 26.10.2010 року позивач працювала на посаді судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

26.12.2013 року до Верховної Ради та Вищої ради юстиції позивачем подано заяви про відставку.

13.02.2014 року Вищою радою юстиції внесено подання до Верховної Ради № 7/01/12-14 «Про звільнення судді ОСОБА_1 з посади у зв'язку з поданням заяви про відставку».

25.12.2014 року Верховною Радою прийнято постанову, якою її звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до частини 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 19.12.2913 року), яка була чинною на дату подання позивачем заяви про відставку), судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Не отримавши після виходу у відставку, передбаченої законом вихідної допомоги, ОСОБА_1 11.12.2015 року звернулася до Державної казначейської служби України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із заявами про нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат на підставі ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 19.12.2013 року).

Державна казначейська служба України на заяву позивача відповіла, що стягнення коштів державного та місцевих бюджетів здійснюється тільки на підставі виконавчих документів, будь яких виключень з цього питання законодавство не містить.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ повідомив позивача, що виплати здійснено у відповідності до законодавства чинного на момент прийняття постанови Верховною Радою України про відставку.

На момент прийняття Верховною Радою постанови про відставку ОСОБА_1 статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала право на вихідну допомогу, виключено підпунктом 1 пункту 28 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні».

Відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Згідно Рішення № 3-рп/2013 та з урахуванням правових позицій, висловлених у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, Конституційний Суд України зазначив, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Наведене свідчить про те, що статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Згідно зі статтею 109 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Статтею 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної Ради України. Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Розгляд питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, на пленарному засіданні Верховної Ради України починається з доповіді Голови Вищої ради юстиції або члена Вищої ради юстиції, який діє за його дорученням. Рішення про звільнення з посади судді приймається більшістю від конституційного складу Верховної Ради України і оформляється постановою Верховної Ради України. У разі неодержання кількості голосів народних депутатів України, передбачених частиною четвертою цієї статті, щодо звільнення з посади судді, обраного безстроково, проводиться повторне голосування. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 20 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» до порядку денного сесії Верховної Ради України включаються позачергово без голосування питання про складання присяги, питання про призначення, обрання на посади, звільнення з посад.

Порядок роботи Верховної Ради України встановлюється Конституцією України та Регламентом Верховної Ради України.

Статтею 82 Конституції України Верховна Ради України працює сесійно. Під час сесій проводяться пленарні засідання Верховної Ради, засідання її комітетів та комісій. Верховна Рада на сесійний період визначає коло питань, які підлягають розгляду й вирішенню, складає порядок денний чергової сесії, визначає дні й тижні пленарних засідань, роботи комітетів та комісій, народних депутатів у виборчих округах, встановлює кількість і тривалість щоденних пленарних засідань парламенту тощо. Чергові сесії Верховної Ради України починаються першого вівторка лютого і першого вівторка вересня кожного року, а завершуються відповідно не пізніш як за 45 та 10 днів до початку наступної сесії. Верховна Рада може прийняти постанову про зміну строків завершення сесії.

Отже, незаконність рішення, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди повинна бути доведена.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що таким доказом може бути рішення, яке набрало законної сили в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1, і яким рішення суб'єкта владних повноважень Верховної Ради України визнано незаконним чи бездіяльність протиправною.

ОСОБА_1 в позовній заяві та її представник в судовому засіданні наголошували як на підтвердження вимог на судових рішеннях Верховного Суду України, які прийняті у конкретних адміністративних справах, де позивачами були інші фізичні особи судді у відставці.

Однак, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв ці докази, оскільки позивачами були інші особи та вони не встановлюють причинно наслідкового зв'язку між діями (бездіяльністю) органу державної влади та завданням шкоди ОСОБА_1

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Отже, тільки адміністративні суди наділені повноваженнями вирішувати публічно правові спори та визнати протиправну бездіяльність органу державної влади суб'єкта владних повноважень і за наявності судового рішення в адміністративній справі фізична або юридична особа має право звернутись з цивільним позовом до органу державної влади з позовом, що містить вимогу про відшкодування шкоди в порядку, визначеному статтею 1173 ЦК України.

Крім того, Верховна Рада у даній справі зазначена як 3-я особа.

Будь-яких доказів протиправності поведінки відповідача, а саме: Державної казначейської служби України, вини заподіювача шкоди, наявності шкоди, причинно наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та заподіюваною шкодою позивачем не надано.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального в процесуального права і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375, ст.381,ст. 382, ст..383, ст.384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 26.12.2017 року.

Головуючий -

Судді