Троїцький районний суд Луганської області
Справа № 433/1428/17
Провадження № 2/415/782/17
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

"22" серпня 2017 р.

Суддя Троїцького районного суду Луганської області Певна О.С., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1, яку представляє ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Троїцької районної державної адміністрації Луганської області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

До Троїцького районного суду Луганської області звернулась ОСОБА_1, яку представляє ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Троїцької районної державної адміністрації Луганської області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає залишенню без руху, оскільки поданий без дотримання вимог, встановлених ст. 119, 120 ЦПК України.

Відповідно до ч. ч. 2 -4 ст. 119, ч. 1 ст. 120 ЦПК України позовна заява повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв'язку, якщо такі відомі; 3) зміст позовних вимог; 4) ціну позову щодо вимог майнового характеру; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; 6) зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; 7) перелік документів, що додаються до заяви. Позовна заява підписується позивачем або його представником із зазначенням дати її подання. Позовна заява повинна відповідати іншим вимогам, встановленим законом. Позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить надати дозвіл ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на перетинання кордону України у її супроводі без згоди батька, ОСОБА_3 до досягнення дитиною 16-річного віку

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі Правила №57).

Пунктом 3 Правил №57 встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі -батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Відповідно до пп. 1 п.4 вказаних Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

З аналізу положень ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», випливає що даною нормою передбачена можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на одноразовий виїзд за кордон особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, а не на постійні виїзди дитини без згоди батька. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування, у тому числі у відповідній державі.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 3 Конвенції Об'єднаних націй Про права дитини (ратифікованої Постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Так, при розгляді судами такої категорії справ, суд має визначити відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, визначити надання одноразового дозволу на виїзд неповнолітнього за кордон без згоди та супроводу одного із батьків з визначенням його початку і закінчення, а не на неодноразові виїзди без визначення країни та проміжку часу, дослідити докази необхідності виїзду дитини за кордон та обґрунтування терміну виїзду (Ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.07.2010 року).

Судом встановлено, що в своїх позовних вимогах позивач не зазначила відповідного часового проміжку перебування за кордоном України.

Окремо суд зауважує, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини до досягнення нею шістнадцятирічного віку, без згоди батька, суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків одного з батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції, суть якої полягає у тому, що один із батьків не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного місця проживання.

Також, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач в добровільному порядку не надає дозволу на виїзд дитини за кордон.

Також слід зазначити, що оскільки спір між батьками про виїзд дитини за кордон належить до категорії спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання (перебування) дитини, то відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді цих справ є обов'язковою. На підставі ч. 5 ст.19 СК України орган опіки та піклування має надати письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних від батьків дитини, з приводу обґрунтування як доцільності виїзду, так і заперечень другого з батьків.

Однак позивач не зазначає у позовній заяві та не надає відповідних доказів чи зверталась вона до органу опіки та піклування з питанням про надання дозволу на виїзд дитини за межі України. Зокрема у матеріалах справи відсутні підтверджуючі документи від органу опіки та піклування (висновок, рекомендації) про надання згоди на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини чи про відмову у цьому.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (тобто за існування наявності спору).

Відсутність в позовній заяві, вищевказаних відомостей, позбавляє суд можливості встановити чи порушене право або законні інтереси позивача та чи підлягають вони захисту в порядку цивільного судочинства.

Крім того, відповідно до ч.5 ст. 119 ЦПК України до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платники, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначається положеннями Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, справляється судовий збір.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року, №3674-VI встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст. 4 вищезазначеного Закону за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII, прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року становить 1600 гривень.

Таким чином, мінімальна ставка судового збору, яка підлягає сплаті при зверненні до суду складає 640 гривень.

Враховуючи викладене, позивачу необхідно надати документ, що підтверджує сплату судового збору згідно наступних реквізитів (Отримувач коштів - УДКСУ у Троїцькому район; Код отримувача (код за ЄДРПОУ) -37981102 ;Банк отримувача - ГУДКСУ у Луганській області; Код банку отримувача (МФО) - 804013; Рахунок отримувача - 0354; Код класифікації доходів бюджету - 22030101; Призначення платежу - 101; __________(код клієнта); Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), Троїцький районний суд Луганської області (назва суду, де розглядається справа).

З урахуванням наведеного, позивачу необхідно привести позовну заяву у відповідність до вимог ст. 119 ЦПК України, а саме: надати до суду уточнену позовну заяву (конкретизувати зміст позовних вимог: чітко вказати період перебування за межами України дитини із зазначенням дати перетинання кордону України в обох напрямках, на який позивач просить дозволити без згоди батька вивезти дитину та мету виїзду неповнолітнього громадянина України за кордон); надати докази на підтвердження того, що відповідач в добровільному порядку не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон; надати висновок Служби у справах дітей Троїцької РДА стосовно зазначених позовних вимог; надати підтвердження сплати судового збору. На виконання вимог ч. 1 ст. 120 ЦПК України, подати вказані документи в необхідній кількості примірників відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Відповідно до ст. 121 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позовну заяву залишити без руху, а позивачу надати строк для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 119 -121, 208-210 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1, яку представляє ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Троїцької районної державної адміністрації Луганської області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька залишити без руху і надати позивачу строк для усунення недоліків терміном у 5 днів з моменту отримання копії ухвали.

Копію даної ухвали направити особі, яка звернулась із позовом.

У разі невиконання ухвали суду в зазначений строк позовну заяву вважати неподаною та повернути позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.С. Певна