АПЕЛЯЦІЙНИЙСУДМІСТАКИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

позивача ОСОБА_1

представника позивачів ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4 до Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені О.Довженка», третя особа: Міністерство культури України, про визнання права на приватизацію квартири та зобов'язання вчинити дії, -

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1, ОСОБА_4 - ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року

в с т а н о в и л а:

Справа № 761/33768/16-ц
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/11728/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Н.Г. Притула
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені О.Довженка», третя особа: Міністерство культури України, про визнання права на приватизацію квартири та зобов'язання вчинити дії.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивачів ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким визнати право ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на приватизацію квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача здійснити безоплатну передачу вказаної квартири у приватну спільну власність позивачів, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невірну оцінку доказів.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову не встановив дійсних обставин справи та не визначив відповідно до них правовідносин. Невизнання відповідачем квартири, де проживають позивачі об'єктом приватизації, ненадання відповіді на заяву про приватизацію є тотожним відмові у приватизації квартири наймачами якої є позивачі, є підставами наявності спору про право. Суд повинен був під час розгляду даної справи з'ясувати чи є квартира АДРЕСА_1 об'єктом приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та чи є у наймачів цього приміщення право на приватизацію. Однак суд першої інстанції статус житлового будинку не визначив, правильної оцінки доказам поданих позивачами не надав, мотиви за яких не підлягає захисту право позивачів на приватизацію не навів. Зазначаючи про те, що позивачами не надано необхідних документів визначених Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, суд першої інстанції не зазначив яких саме документів не надано позивачами, оскільки позивачі надали усі необхідні документи зазначені у даному переліку.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, представник позивачів вказував на те, що судом було залишено поза увагою те, що відповідачем не було виконано обов'язку щодо приватизації державного житлового фонду який перебуває у нього в господарському управлінні (на балансі), що призвело до невизнання права позивачів на приватизацію квартири наймачами якої вони є та постійно в ній проживають, як наслідок неможливість реалізувати позивачами право на житло.

Вказав на і на те, що суд першої інстанції у порушення вимог ст. 360-7 ЦПК України мотивів відступу від правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 13.04.2016 року у справі №2981цс15 не навів.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу, просили задовольнити з викладених підстав.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Третя особа Міністерство культури України у судове засідання явку свого представника не забезпечило, про час і місце розгляду справи повідомлене належним чином, про що свідчить зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення, причини неявки суду невідомі, будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції від третьої особи не надходило. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника Міністерства, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України. Неявка вказаної особи в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухваленого рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову. Суд першої інстанції з урахуванням положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також Положенням про порядок передачі квартир (будинків), виходив з того, що порядок передачі жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян визначено відповідною процедурою щодо передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка проводиться лише уповноваженими на те органами. Зазначаючи також, що будинок (готель - гуртожиток) в якому знаходиться квартира позивачів не перебуває у власності територіальної громади (як гуртожиток) і ніколи не перебував, як і не перебуває у господарському управлінні відповідача (Кіностудії) так як право власності на будинок 06 липня 2016 року визнано за Міністерством культури України.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Так, згідно до положень ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. А саме приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Згідно ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону.

Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади.

Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення у дію цього Закону.

Відповідно до вимог ст. ст. 1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону (п. 9 ст. 8 Закону).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 р. за № 109/17404), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Порядок передачі квартир у власність громадян визначено Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396.

Перелік документів, які подаються громадянами до органу приватизації для здійснення приватизації квартир визначено пунктом 18 зазначеного Положення. Відповідно до якого громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами, до числа яких суд не належить.

Як вбачається із матеріалів справи відповідно до Акту прийому в експлуатацію державною приймальною комісією завершеного будівництва (реконструкцією) будівлі (споруди) житлово-громадського призначення від 30 вересня 1977 року, прийнято в експлуатацію готель-гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1.

Тобто, вказана будівля на момент звернення позивачів до відповідача із заявами про приватизацію продовжувала мати статус «готелю - гуртожитку». Колегія суддів погоджується з посиланнями представника позивачів на те, що такий вид житла не передбачений діючим законодавством, але інших доказів щодо підтвердження статусу цього будинку матеріали справи не містять.

За відсутності в матеріалах справи даних про передачу зазначеного приміщення, у власність територіальної громади, приватизація не може здійснюватися за рішенням відповідної територіальної громади з урахуванням особливостей приватизації житлових приміщень згідно із Законом № 3716 -V1 від 08.09.2011 року.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 167 від 2 лютого 1979 року було дозволено Київській кіностудії художніх фільмів імені О.П. Довженко після звільнення квартир в гуртожитку на 1 і 2-му поверхах в будинку для малосімейних по АДРЕСА_1 вказані квартири заселити сім'ями згідно з Положенням «Про порядок надання жилої площі в УРСР». Заселення сім'ями таких квартир проводити при умові, якщо вони будуть повністю звільнені на поверсі будинку.

Згідно копії Витягу з протоколу № 78 засідання профспілкового комітету від 09.02.2009 року (оригінал якого був досліджений судом апеляційної інстанції) ОСОБА_1 просив дирекцію кіностудії надати йому кімнату у гуртожитку, так як він стоїть на черзі на поселення в гуртожиток з січня 2002 року. Спільним рішенням адміністрації та профкому кіностудії було вирішено надати кімнату АДРЕСА_1 ОСОБА_1 Тобто, на час ухвалення профспілковим комітетом зазначеного рішення, статус будинку АДРЕСА_1 вважався як гуртожиток. Ордер, передбачений законом на вселення до житла ОСОБА_1 не видавався.

Згідно листа Департаменту житлово-комунальної інфраструктури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 березня 2015 року № 058/3/3-3838 вбачається, що у реєстрі житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Шевченківському районі м. Києва, затвердженому розпорядженням Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації від 9 грудня 2014 року № 640, будинок АДРЕСА_1 як гуртожиток не зареєстрований.

На сьогодні статус будівлі визначений єдиним документом, а саме рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 2 лютого 1979 року № 167, яким Київській кіностудії художніх фільмів імені О. Довженка було дозволено тимчасово використовувати зазначений жилий будинок як «готель-гуртожиток», після цього статус будинку не змінювався.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 2010 року, а його дружина ОСОБА_4 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 2011 року.

Положеннями ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» законодавчо визначено об'єкти приватизації. А саме до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Частиною 2 даної статті визначені об'єкти які не підлягають приватизації.

Отже, «готель - гуртожиток» не визначений положеннями зазначеного вище Закону як такий що може бути об'єктом приватизації.

Крім того, кімната №509 перебуває на п'ятому поверсі «готелю-гуртожитку» будинку АДРЕСА_1, а тому не підпадає під дію рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 167 від 02 лютого 1979 року за яким дозволено Київській кіностудії художніх фільмів імені О.П. Довженко після звільнення, заселити квартири на 1 і 2-му поверхах згідно з вищевказаним Положенням.

За витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на об'єкт нерухомого майна - будинок готелю-гуртожитку (літ. А) за адресою: АДРЕСА_1, 06 липня 2016 року зареєстровано за Міністерством культури України, код ЄДРПОУ - 37535703.

З наданого позивачем плану квартири будинку АДРЕСА_1 вбачається, що вказаний будинок має додаткову ідентифікацію адреси як АДРЕСА_1

Міністерство культури України, зазначило, що належний йому на праві власності будинок «готель-гуртожиток» за адресою: АДРЕСА_1 у власність територіальної громади міста Києва не передавався.

Судом встановлено, що вказаний будинок не передавався територіальній громаді м. Києва.

У листі від 16 березня 2015 року № 109/02/31 -2012 Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація вказала, що приватизацію державного житлового фонду по частині будинку АДРЕСА_1 доцільно проводити як квартир у житловому будинку, а не житлових приміщень у гуртожитку, на думку колегії суддів не спростовують висновків суду. Так як матеріали справи не містять у собі доказів, що саме квартира позивачів за №509 відноситься до тієї частини будинку в якій доцільно проводити приватизацію як квартир у жилому будинку.

Крім того, для здійснення приватизації як зазначено в листі необхідно прийняти зазначений будинок до комунальної власності м. Києва на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» При цьому Кіностудія має вирішити певний перелік питань та забезпечити подання переліку документів необхідних для здійснення такої передачі.

Посилання на лист від 27.03.2015 року № 058/3/3-3838 в якому Департамент житлово - комунальної інфраструктури вказав, що приватизацію державного житлового фонду по частині будинку АДРЕСА_1 доцільно проводити як квартир у житловому будинку, а не житлових приміщень у гуртожитку, на думку колегії суддів не спростовують висновків суду. Крім того, для здійснення приватизації як зазначено в листі необхідно прийняти зазначений будинок до комунальної власності м.Києва на баланс.

Також матеріали справи не містять у собі доказів на підтвердження того, що Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація приймала в межах своєї компетенції рішення щодо приватизаційних питань пов'язаних з будівлею АДРЕСА_1. Як і Міністерство культури України, якому Міністерством економічного розвитку було надано роз'яснення, де одним із шляхів вирішення порушеного питання вбачало внесення змін до відповідних нормативно - правових актів, з урахуванням певних особливостей.

Згідно до положень ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

У ході розгляду справи встановлено, що Кіностудія такого органу не створила. Така бездіяльність відповідача на момент розгляду справи не була ніким із учасників оспорена. Питання (вимоги) щодо зобов'язання створення відповідного органу відповідачем у відповідності до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» також не заявлялися.

14 липня 2016 року на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», позивачі звернулися до відповідача з заявою, в якій просили оформити передачу в часткову приватну власність квартиру АДРЕСА_1, що займає ОСОБА_1 разом з членами сім'ї на умовах найму.

25 липня 2016 року ОСОБА_1 додатково до заяви від 14 липня 2016 року надав наступні документи: копію довідки №085/26-170 від 21.07.2016 року від Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації управління житлово-комунального господарства відділ приватизації житлового фонду, копію технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 від 14.07.2016 року. Дана заява була залишена відповідачем без відповіді.

Водночас позивачі не оскаржували бездіяльність відповідача, щодо надання відповіді на їх письмове звернення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

При цьому колегія суддів зазначає, що доказів оскарження дій (бездіяльності) відповідача, пов'язаних з ненаданням відповідачем відповіді на заяви позивачів про передачу у приватну спільну власність квартири, якою вони користуються, позивачі не надали.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім цього, судом встановлено та не оспорюється сторонами, що позивачами не надано доказів того, що спірна квартира знаходиться у державній або комунальній власності.

Як гуртожиток спірне приміщення не зареєстровано, у власність територіальної громади міста Києва спірне приміщення не передавалось, воно належить на праві власності Міністерству культури України.

Оскільки, здійснення приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування Державного житлового фонду, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, відповідно до п. 8 ст. 9 Закону, можливо лише після передачі за їх бажанням у комунальну власність за місцем розташування будинків, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження передачі спірної квартири у комунальну власність, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для задоволення позову відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Відсутність у рішенні суду першої інстанції конкретизації переліку документів, які не були подані, на думку колегії суддів, не можуть бути підставою для задоволення заявлених позивачами вимог. З урахуванням того, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішення відповідних органів приватизації. Підготовка та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створені органи приватизації і саме органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок) житлове приміщення у гуртожитку.

Разом з тим, посилання заявника на незастосування судом правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 13.04.2016 року у справі №2981цс15 при вирішенні даного спору колегія суддів оцінює критично, оскільки вказана правова позиція не стосується даних правовідносин.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Отже, твердження заявника про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, ОСОБА_4 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: