Провадження №2/193/299/17
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Р І Ш Е Н Н Я

21 листопада 2017 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області у складі:

судді Кащука Д.А.

при секретарі Ратушній В. В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. Софіївка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Любові Іванівни, третя особа - Софіївська районна державна адміністрація в Дніпропетровській області про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання приватного нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, -

У С Т А Н О В И В :

До Софіївського районного суду Дніпропетровської області звернувся позивач з вищевказаним позовом. В обгрунтування позову вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його дружина ОСОБА_5. Після її смерті відкрилася спадщина, а саме майно селянського (фермерського) господарства «Авангард», засновником та керівником якого була його покійна дружина.

Зазначає, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом. Він звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області. Однак 16.01.2015 року нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Вказує, що оскаржувану постанову відповідач мотивує п. 4 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» та ст. ст. 49.50 Закону України «Про нотаріат», у зв'язку з тим що обсяг спадкового майна невизначений. Стверджує, що у нормах законодавства не передбачено такої підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії, як невизначеність обсягу спадкового майна

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, має право отримати свідоцтво про право на спадщину, Відповідно до п. 20 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/50 від 03.03.2004 р., видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Згідно з п.216 зазначеної Інструкції видача свідоцтва про право на спадщину на майно, що підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та після перевірки відсутності заборони або арешту цього майна або інших застав за даними відповідного реєстру. Стверджує, що усіх вказаних умов при зверненні до відповідача ним було дотримано, а саме надано правовстановлюючі документи про належність цього майна спадкодавцеві. Зазначає, що також не встановлено фактів заборони, обмежень та інших застав на це майно.

Згідно правової позиції Вищого спеціалізованого суду України, викладеної в узагальненні від 07.02.2014 "Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні" спори щодо оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні мають розглядатися за правилами цивільного судочинства у порядку позовного провадження як спори про право.

Також зазначає, що нотаріус в оскаржуваній постанові неправомірно вказала на його право оскаржити цю постанову до суду протягом 10 днів.

В Узагальненні щодо цього акцентується увага на тому, що десятиденний строк для звернення зі скаргою з дня вчинення неправильної нотаріальної дії або відмови вчинити нотаріальну дію та триденний строк з дня її одержання для передання скарги до суду разом з усіма матеріалами було визначено статтями 286, 287 ЦПК 1963 р.. Натомість чинним ЦПК та іншими нормативно-правовим актами спеціальні строки для розгляду справ цієї категорії не визначено, що означає застосування до цих правовідносин загальних строків.

Зазначає, що можливість реалізації права на звернення з позовом про оскарження нотаріальної дії або відмову в її вчиненні обмежена загальним строком позовної давності, який визначається у ст. 257 ЦК України та становить 3 роки.

Представник позивача та позивач у судовому засіданні позов підтримали просять позов задовольнити.

Відповідач приватний нотаріус Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Л. І., належним чином повідомлена у судове засідання не з'явилась, проти позову заперечує, про що надала відповідні заперечення. В обґрунтування поданих заперечень вказує, що відповідно п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим законом.

Обов'язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 ст. 49 Закону № 3425-ХІІ, де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні. Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про нотаріат" підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом. Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 Закону № 3425-ХІІ, не є вичерпним. За наявності умов, передбачених ст. 49 Закону № 3425-ХІІ, на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Згідно з п. 3 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних нотаріусами України та ч. 4 ст. 49 Закону № 3425-ХІІ відмова у вчиненні нотаріальної дії за загальним правилом здійснюється в усній формі, а у випадку наявності вимоги особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії - виноситься відповідна постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

6 січня 2015 року ОСОБА_2 з'явився з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, яке є майном Селянського Фермерського Господарства «Авангард», виходячи з вищевикладеного на підставі вимог п. 4 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» із змінами, внесеними згідно із Законами від 16. 10.2012 року та згідно статуту даного господарства п. 4 обсяг спадкового майна невизначений, що унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно вищевказаного господарства.

Відповідно до статей 68, 69 Закону України «Про нотаріат» та підпунктів 4.14, 4.15 п. 4 глави 10 розділу II Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину як за законом так і за заповітом, нотаріус обов'язково перевіряє склад спадкового на, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказаний факт. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовставлюючих документів про належності цього майна спадкодавцеві на праві приватної власності та/або часткової, спільної сумісної.

Зазначає, що відповідно до ст. 8 ЦК України використовується внутрішньогалузева аналогія закону, тобто застосовується до спадкових відносин деякі елементи, що регулюють процедуру відчуження нерухомого майна власними галузевими нормативно-правовими актами. А саме: згідно до підпунктів 1.2, 1.4 п. 1 глави 2 розділу II Порядку, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що успадковуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності на об'єкти нерухомого майна; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами їх договорів передбачено передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, укладеним відповідно до вимог законодавства, за наявності відмітки на ньому про реєстрацію відповідних прав тощо.

Посилається на те, що право власності на земельну ділянку підтверджується документами, оформленими відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Звідси випливає, що у разі відсутності у спадкоємців вище перелічених правовстановлюючих документів, які підтверджують належність майна спадкодавцеві, нотаріус зобов'язаний відмовити у видачі Свідоцтва про право на спадщину та запропонувати спадкоємцям звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно у порядку спадкування.

Стверджує, що порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - порядок), не передбачено порядку видачі свідоцтва про право на спадщину саме на право постійного користування земельною ділянкою. Відповідно до пункту 4.20 глави 10 розділу II Порядку видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та витягу з державного земельного кадастру.

Зазначає, що важливим питанням є те, що формами державних актів на право постійного користування землею, які видавались громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, не було передбачено зазначення у них кадастрового номеру земельної ділянки.

При видачі свідоцтв про право на спадщину нотаріуси використовують форми свідоцтв (додаток 25 до Правил), якими передбачено зазначення у них кадастрового номеру. Зазначає, що право користування земельною ділянкою, виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до спадщини.

Представник третьої особи Софіївської районної державної адміністрації ОСОБА_3 проти позову також заперечує. Пояснює, що вимоги позивача є необґрунтованими та незаконними. Відповідно до ст. 68 ч.1 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування ,уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця ,час і місце відкриття спадщини ,наявність підставі для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Отже закон чітко зобов'язує нотаріуса перевірити склад спадкового майна на яке може бути видане свідоцтва про право на спадщину. Нотаріус не має права видати свідоцтва про право на спадщину на цілісний майновий комплекс ФГ, статутний капітал якого дорівнює 0. За даних умов на думку третьої особи взагалі незрозуміло яке майно утворює цілісний майновий комплекс, на якій правовій підставі це майно належало спадкодавцеві, а також чи може дане майно бути успадковане.

Закон чітко вимагає від нотаріуса перевірити склад спадкового майна на яке видається свідоцтво про право на спадщину.

Тому нотаріус не може бути зобов'язаний видати свідоцтво про право на спадщину на цілком не визначене коло майна, яке на думку позивача могло б належити ФГ «Авангард».

Крім того зазначає, що питання успадкування фермерського господарства не може вирішуватись питання щодо можливості успадкування майна такого господарства.

Зазначає, що земельна ділянка площею 50,0 га., що належала ОСОБА_5 на право постійного користування відповідно до державного акту на про постійного користування не може вважатись такою, що входить до складу цілісного майнового комплексу фермерського господарства. Ч. 1 ст. 31 ЗК України та ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про фермерське господарство» чітко визначено склад земель фермерського господарства. Так землі фермерського господарства можуть складатись із: Земельних ділянок, що належать на праві власності фермерського господарства, як юридичній особі; Земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; Земельних ділянок, що використовуються фермерським господарством на умовах оренди.

Вказує, що законодавець не передбачив, що у складі земель фермерського господарства можуть бути землі, використовувані на праві постійного користування. Також посилається на практику Верховного суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (постанова ВСУ від 23.11.2016 №657/731/14-ц, ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.12.2015 №6-17597ск15 та від 13.04.2016 №6-5128ск16).

Суд вислухавши пояснення учасників судового засідання, беручи до уваги надані заперечення проти позову, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши всі надані докази, суд приходить до наступного висновку:

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_5, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 15.07.2014 року (а.с. 9). Померла приходилась дружиною позивача, про що свідчить свідоцтво шлюб (а.с.8).

За життя ОСОБА_5 заснувала фермерське господарство «Авангард» та була головою зазначеного господарства, що підтверджено відповідним статутом ФГ «Авангард» (а.с.11).

Згідно державного акту серії ДПС ф №000054 від 25.02.1998 року ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку площею 50,0 га. на підставі рішення 13 сесії ХХІІ скликання Софіївської районної ради народних депутатів Софіївського району Дніпропетровської області від 06.08.1997 року, яка розташована на території Першотравенської сільської ради, зазначена земельна ділянка була передана для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с.52).

Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої серед іншого майна увійшло право постійного користування земельною ділянкою площею 50,0 га., розташованою на території Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства, яке належало їй на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 1998 року.

Позивач є спадкоємцем першої черги за законом, прийняв спадщину у встановленому законом порядку, звернувся до приватного нотаріуса Софіївського нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Л. І. з приводу її оформлення.

Проте нотаріус своєю постановою від 16 січня 2015 року відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування землею, мотивуючи відмову невизначеністю спадкового майна (а.с. 6).

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу (ст. 129 ЦК України).

Майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (ст. 190 ЦК України).

Таким чином право постійного користування земельною ділянкою є майновим (речовим) правом, не пов'язане нерозривно з особою спадкодавця, а тому входить до складу спадщини та підлягає спадкуванню.

Відповідно до ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Тобто законодавець не визначив смерть землекористувача, як окрему підставу для припинення права користування земельною ділянкою, що ще раз підтверджує можливість його спадкування.

Ч.ч. 1, 2, 5 ст. 7 ЗК України 1990 року (що був чинним на момент отримання спадкодавцем права користування ділянкою) визначалося, що користування землею може бути постійним або тимчасовим.

Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства.

Ч. 2 ст. 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (що був чинним на момент отримання спадкодавцем права користування ділянкою) визначалося, що земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передаються у приватну власність і надаються в користування, в тому числі на умовах оренди.

У постійне користування земля надається громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебувають у державній власності.

Надання таких ділянок здійснювалося в розмірах, порядку та за процедурою, визначеними ст.ст. 19, 50, 51, 52 ЗК України 1990 року, ст.ст. 5, 6 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство».

Згідно ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право власності або право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Форми державних актів затверджувалися Верховною Радою України (ч.ч. 1, 3 ст. 23 ЗК України 1990 року).

З прийняттям чинного Земельного кодексу України та Закону України «Про фермерське господарство» було внесено зміни до переліку суб'єктів, які можуть набути право постійного користування землею.

Зокрема, згідно ч. 2,3 ст. 92 ЗК України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»; вищі навчальні заклади незалежно від форми власності; співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Право постійного користування земельними ділянками може вноситися державою до статутного капіталу публічного акціонерного товариства залізничного транспорту, утвореного відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування».

Тобто з переліку суб'єктів, які можуть набути право постійного користування земельною ділянкою із земель державної власності виключено фізичних осіб.

Водночас п. 6 Перехідних положень ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду строк оренди визначається селянським (фермерським) господарством відповідно до закону. При цьому розмір орендної плати за земельні ділянки не повинен перевищувати розміру земельного податку.

Однак згідно Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року по справі №5-рп/2005 положення пункту 6 розділу X втратили чинність, як такі, що не відповідали Конституції України (були неконституційними) в частині зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Таким чином особа, яка на законних підставах набула право постійного користування земельною ділянкою, підтверджене правовстановлюючим документом, проте згідно Земельного кодексу України не може мати її на такому праві, зберігає це право до переоформлення у встановленому порядку права власності або права оренди на неї без обмеження певним строком.

Згідно ст. 102-1 ЗК України (аналогічні положення викладені в ст. 407 ЦК України та роз'ясненнях п. 22-3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ») право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися або передаватися в порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди), внесено до статутного капіталу, передано у заставу.

Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) припиняється в разі: поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; спливу строку, на який було надано право користування; відчуження земельної ділянки приватної власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; прийняття уповноваженим органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування рішення про використання земельної ділянки державної чи комунальної власності для суспільних потреб; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів емфітевзису, укладеного в рамках такого партнерства).

Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинено за рішенням суду і в інших випадках, встановлених законом (п. 22-3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ).

Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», п. 22-3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Доводи сторони відповідача про те, що Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 не передбачено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину на право користування земельної ділянки переданої для ведення фермерського господарства, не можуть бути в повній мірі прийняті судом до уваги, оскільки питання спадкування належного фізичній особі права постійного користування земельною ділянкою чинним законодавством не врегульовано, належне спадкодавцю право постійного користування земельною ділянкою та емфітевзис мають однакову правову природу з правом власності на земельну ділянку, а тому, на думку суду, можливе застосування аналогії закону в частині можливості та порядку спадкування права постійного користування землею за аналогією з емфітевзисом.

Згідно ч. 1 ст. 68 Закону України «Про нотаріат», п. 4.14 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», п. 4 глави 13 розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», п. 1 глави 13 розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії, або є підозра в тому, що ця особа діє під впливом насильства; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у її статуті чи положенні, або виходить за межі її діяльності; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; в інших випадках, передбачених Законом.

Законом не визначено наявність розбіжностей в законодавстві щодо можливості спадкування певного майна (майнового права), наявність не вирішеного питання щодо порядку реалізації цього права в якості підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 під час оформлення спадщини, надав нотаріусу необхідні докази, що підтверджують факт смерті спадкодавця, факт наявності родинних відносин зі спадкодавцем, факт належності спадкодавцю спадкового майна (Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою).

За встановлених обставин суд приходить до висновку, що позивачем доведено та підтверджено факту того, що нотаріус не у повній мірі виявила майно померлої і винесла оскаржувану постанову, тому позов ОСОБА_2 про визнання незаконною відмови у вчиненні нотаріальної підлягає задоволенню.

Окремо слід зазначити, що Софіївською районною державною адміністрацією після смерті ОСОБА_5, смерть якої настала ІНФОРМАЦІЯ_1 року, якій належало право користування земельною ділянкою площею 50,0 га, що підтверджено відповідним Державним актом на право постійного користування землею від 25.02.1998 року серії ДП сф 000054, для ведення фермерського господарства, яким вона була єдиним засновником та головою ФГ «Авангард», за результатом розгляду листа сільського голови Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області ОСОБА_6 щодо припинення права користування земельною ділянкою у зв`язку із смертю землекористувача було видано розпорядження голови Софіївської районної державної адміністрації за № Р-471/0/371-15 про припинення права користування земельною ділянкою, яким було припинено право користування земельною ділянкою ОСОБА_5, у зв`язку із її смертю , земельну ділянку площею 50,0 га. передано до земель запасу Першотравенської сільської ради та визнано таким, що втратив чинність Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ДП сф 000054 від 25.02.1998 року (а.с. 49 на звороті).

Згідно ст.407 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу.

При цьому Софіївською районною державною адміністрацією не було запропоновано ОСОБА_2 (спадкоємцю) укласти договір щодо користування вказаної земельної ділянки, а одразу було видане спірне розпорядження про припинення права користування земельною ділянкою, крім того представник Софіївської районної державної адміністрації у своїх запереченнях та поясненнях на позов посилається на норми ст. 407 ЦК України. Судом також враховується, що Софіївською районною державною адміністрацією в судовому порядку право постійного користування земельною ділянкою позивача не припинено, райдержадміністрація до суду з позовом про припинення права постійного користування земельною ділянкою у зв`язку із смертю ОСОБА_5 не зверталась, а видала розпорядження №Р-471/0/371-15 від 22.12.2015 про припинення права користування земельною ділянкою, яке взагалі не відповідало вимогам чинного законодавства.

Крім того відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, на даний час вказана земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 включена в перелік земельних ділянок сільськогосподарського призначення, державної форми власності, право на які буде виставлено на земельні торги Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, щодо продажу права оренди (а.с.160).

Суд вважає, що Софіївська РДА повинна була керуватися насамперед Рішенням Конституційного суду України у справі № 1- 17/2005 від 22 вересня 2005 року за № 5-рп/2005, виходячи з якого, оскільки ініціатива у зміні раніше набутого права на використання землі громадянами належить не їм, а державі, саме держава має встановити режим диференційованого пільгового переоформлення права на землю. І тому, якщо Верховний Суд України як державний орган вказав на необхідність підписання договорів на право користування земельною ділянкою, Софіївська РДА за таких обставин була зобов'язана запропонувати саме ОСОБА_2 підписати такий договір і виробити єдиний підхід і щодо інших землекористувачів, у яких виникли чи можуть виникнути аналогічні обставини, а не виносити незаконне розпорядження про припинення права користування земельною ділянкою та виставляти вказану земельну ділянку на земельні торги Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, щодо продажу права оренди.

Таким чином можливо зробити висновок про наявну бездіяльність з боку Софіївської районної державної адміністрації щодо подальшої реалізації права користування громадянами України національного багатства України - землею, а навпаки вбачається сприяння у блокуванні реалізації своїх прав ОСОБА_2, спрямовану на підняття сільськогосподарського виробництва.

Зазначене розпорядження позивачем ОСОБА_2 у судовому порядку було оскаржене та визнане незаконним, що підтверджено постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду Дніпропетровської області від 17.10.2016 року (а.с.49-51), яке залишено без змін, що підтверджено ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2017 року (а.с. 47) та встановлено, що у зв`язку зі смертю землекористувача, передача даної земельної ділянки до земель запасу Першотравенської сільської ради, яку використовувала ОСОБА_5 та визнання таким, що втратив чинність державний акт на право постійного користування землею є незаконним.

Вказане судове рішення Софіївською районною державною адміністрацією в касаційному порядку не оскаржувалось та вступило в законну силу.

Судом враховується, що згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

А тому суд, керуючись правом, наданим ст.360-7 ЦПК, згідно якої суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів, відступає від правової позиції ВСУ стосовно неможливості успадкування права користування земельною ділянкою в зв`язку зі смертю особи, якій належало таке право, керючись при цьому ч.3 ст.61 ЦПК України та беручи до уваги рішення суду, яке вступило в законну силу по конкретній цивільній справі щодо тих самих осіб, відносно яких встановлені такі обставини, навівши при цьому мотиви, які зазначені вище.

Виходячи зі змісту глави 86 ЦК України, положень ст. ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат» та глав 13, 14 Порядку, у разі встановлення обгрунтованості позову про оскарження нотаріального акта суд визнає такий акт неправомірним і скасовує його.

При цьому суд не має права зобов`язувати нотаріуса до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про нотаріат» та Порядком можуть здійснюватися лише нотаріусом за заявою особи, оскільки вказаними нормами передбачено і інші підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії, які підлягають перевірці нотаріусом при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Любові Іванівни, третя особа - Софіївська районна державна адміністрація в Дніпропетровській області про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання приватного нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину задовольнити частково.

Постанову приватного нотаріуса Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Любов Іванівни про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 16.01.2015 року скасувати.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д .А. Кащук