Справа № 464/5885/16 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/915/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» -

ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 листопада 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_6 звернулась в суд з позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення невиплаченої заробітної плати в сумі 36180,03 грн.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_6 задоволено, стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_6 невиплачену заробітну плату у розмірі 36180,03 грн. Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» в дохід держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило ЛМКП «Львівтеплоенерго»,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що врегулювання правовідносин щодо нарахування та виплати заробітної плати позивачу в період з січня 2010 року по жовтень 2014 року здійснювалось на підставі наказів «Про зміни в оплаті праці працівників» від 21 липня 2010 року № 186, від 23 квітня 2012 року № 150, від 29 квітня 2013 року № 170, від 30 квітня 2014 року № 176 та від 27 червня 2014 року № 264, які належать до правових актів локального характеру та є обов'язковими до застосування на підприємстві і видаються директором підприємства за погодженням з первинною профспілковою організацією. Позивач була ознайомлена з наказами про зміни в оплаті праці працівників, а також була обізнана при отриманні щомісячної заробітної плати, отримувала розрахункові листки про нарахування з розшифровкою. ОСОБА_6 не ставилось питання чинності даних наказів, а тому суд першої інстанції визнавши дані накази незаконними вийшов за межі позовних вимог. Крім цього, апелянт зазначає, що в даному випадку позивач звернувся із позовом про оплату праці, на який поширюється тримісячний строк звернення до суду, і тому пропустила строк позовної давності. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_6 - ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заробітна плата ОСОБА_6 нараховувалась відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства, а передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду не може бути застосований до позовних вимог про стягнення заробітної плати.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником).

Статтею 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Згідно із ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4перебувала у трудових відносинах з ЛМКП «Львівтеплоенерго», 01.04.2013 року переведена в господарську групу Теплоцентралі-1 малярем (наказ №163 від 01.04.2013), звільнена у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ №626 від 27.10.2014 року, що підтверджується записами у трудовій книжці, копія якої долучена до матеріалів справи.

Додатками №3 до колективних договорів ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009 - 2010 роки та на 2012 - 2013 роки встановлено міжрозрядний тарифний коефіцієнт відповідно до займаної позивачем посади - 1,80.

З копії наказу №186 від 21.07.2010 вбачається, що з 01.07.2010 року мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду встановлено в розмірі 892,8 грн. (з розрахунку мінімальної заробітної плати 744 грн.), а ст.53 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» передбачає, що мінімальна заробітна плата з 01.07.2010 становить 888 грн.

З копії наказу ЛМКП «Львівтеплоенерго» №150 від 23.04.2012 вбачається, що мінімальну тарифну ставку робітника І розряду з 01.05.2012 року встановлено в розмірі 1 042,80 грн., а ст. 13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» передбачено мінімальну заробітну плату станом на 01.05.2012 рік - 1094 грн.

З копії наказу ЛМКП «Львівтеплоенерго» №170 від 29.04.2013 вбачається, що мінімальну тарифну ставку робітника І розряду з 01.05.2013 року встановлено в розмірі 1106,40 грн., а ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» передбачена мінімальна заробітна плата станом на 01.05.2013 рік - 1147 грн.

З копії наказу ЛМКП «Львівтеплоенерго» №176 від 30.04.2014 вбачається, що мінімальну тарифну ставку робітника І розряду з 01.05.2014 року встановлено в розмірі 1152 грн., а з наказу №264 від 27.06.2014 - 1204,80 грн., а ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» передбачає, що мінімальна заробітна плата станом на травень 2014 року становила 1218 грн., а з липня 2014 року - 1218 грн.

Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» неправильно проводило нарахування заробітної плати ОСОБА_4, яка була нарахована в нижчому розімірі, ніж передбачено законодавством, чинним на момент нарахування заробітної плати.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно взяв до уваги постанову Залізничного районного суду м. Львова від 14.11.2013, що набрала законної сили, з якої вбачається, що директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.41 КУпАП, а саме, за порушення вимог законодавства про працю: п.2.2 Генеральної, галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2013 роки, ст.ст. 96, 97 КЗпП України та ч.3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці», якою встановлено, що на підприємстві мало місце порушення трудових прав на належний рівень оплати праці, в тому числі і позивачки.

З розрахунку, наданого представником позивача, на спростування якого відповідачем не було надано альтернативного розрахунку, вбачається, що заборгованість ЛМКП «Львівтепленерго» по недоплаті заробітної плати позивачу становить 36180.03 грн., на думку колегії суддів наданий позивачем розрахунок заборгованості ЛМКП «Львівтеплоенерго» перед ОСОБА_6 по заробітній платі за період січня 2010 року до жовтня 2014 року проведено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що відповідачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» порушено трудові права позивачки, зокрема, на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством, а тому суд підставно стягнув на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі за період з січня 2010 року по жовтень 2014 року в розмірі 36180.03 грн.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З врахуванням рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013, щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.ст.1,2 Закону України «Про оплату праці», вірним є висновок суду першої інстанції про безпідставність доводів щодо пропуску позивачем трьохмісячного строку звернення до суду, встановленого у ст.233 КЗпП України

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.