Справа №580/653/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/20/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Хвостика С. Г. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою Свято-Миколаївської релігійної громади (парафії) м. Лебедин Сумської області Сумської Єпархії Української православної церкви

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 16 травня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Лебединської міської ради Сумської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и л а :

06 травня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом, який обгрунтовував тим, що рішенням Свято-Миколаївської релігійної громади у 1993 році для поселення йому був наданий будинок по вул. Щербакова, 3 у м. Лебедин Сумської області, який був переданий Сумським обласним обєднанням «Зооветснаб» релігійній громаді згідно рішення Лебединської міської ради від 10 травня 1989 року. Позивач, посилаючись на ті обставини, що починаючи з 1993 року, він безперервно, правомірно володіє та користується нерухомим майном, утримує його у належному стані, сплачує житлово комунальні послуги, проводить поточні ремонти, обробляє земельну ділянку біля будинку, просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок загальною площею 143 кв.м. та надвірні споруди у порядку набувальної давності.

Рішенням Лебединського районного суду м. Суми від 16 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано за позивачем в порядку набувальної давності право власності на домогосподарство по вул. Шербакова, 3 м. Лебедин Сумської області, яке складається з житлового будинку під літ. «А» до 1917 року побудови деревяного обкладеного цеглою загальною площею 143,0 кв.м., житловою 97,9 кв.м. та надвірних будівель: прибудови цегляної під літ. «А1», літньої кухні цегляної під літ. «Г», сараю цегляного під літ. «Б», сараю цегляного під літ. «В», огорожі металевої, цегляної «№ 1-2».

В апеляційній скарзі Свято-Миколаївська релігійна громада, яка не брала участі у справі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, просить скасувати рішення суду та відмовити у задовленні позовних вимог. При цьому зазначає, що, задовольняючи позов, суд проігнорував той факт, що спірне майно перебуває у користуванні релігійної громади згідно рішення Лебединської міської ради від 10 травня 1989 року. Вважає, що суд безпідставно не залучив до участі у справі апелянта в якості третьої особи, оскільки розгляд даної справи безпосередньо зачіпає його права по розпорядженню спірним нерухомим майном.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників апелянта ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу представника позивача ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що з 1993 року позивач відкрито та безперервно володіє будинком з надвірними спорудами, а тому відповідно до ст. 344 ЦК України визнав за ним право власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, оскільки він зроблений на неповно зясованих обставинах, що мають значення для справи, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок побудований у 1902 році по вул. Щербакова, 3 у м. Лебедин. Він розташований поруч з Миколаївською церквою, за часів її діяльності використовувся громадою для квартири богослужителя, передавався органами виконавчої влади в розпорядження школи № 2 м. Лебедина, вечірньої школи робочої молоді. У 1986 році за рішенням виконкому будинок передано на баланс Сумського обласного обєднання «Зооветснаб» для використання під ветаптеку. У 1986 1987 роках обєднанням був проведений капітальний ремонт будинку та збудовані добудова і сарай (а.с. 69).

Рішенням виконавчого комітету Лебединської районної ради народних депутатів № 87 від 13 квітня 1989 року відмінено рішення від 09 квітня 1986 року «Про передачу приміщення школи на баланс Сумському обласному обєднанню «Зооветснаб» та вирішено передати приміщення в розпорядження Миколаївській релігійній громаді відповідно оцінки вартості по висновку БТІ (а.с. 69).

Рішенням виконавчого комітету Лебединської районної ради народних депутатів № 92 від 10 травня 1989 року приміщення, розташоване по вул. Щербакова, 3 у м.Лебедин, яке перебувало на балансі Сумського обласного обєднання «Зооветснаб», передано у розпорядження Миколаївській релігійній громаді, що також підтверджується довідкою (а.с. 8, 9).

20 травня 1993 року ОСОБА_3 призначений настоятелем Миколаївської церкви м. Лебедин (а.с. 7).

Загальними зборами Свято-Миколаївської релігійної громади, яка є юридичною особою, зареєстрованою в передбаченому законом порядку і діє на підстві Статуту, він неодноразово обирався головою парафіяльної ради. 14 листопада 2014 року ними в черговий раз позивач був обраний головою ради (а.с.60-67,10,11,).

Факт користування ним та членами його сімї спірним будинком з 1994 року підтверджується будинковою книгою, довідкою Лебединської міської ради, згідно з якою за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_7 (а.с.12-17).

Управлінням Сумської єпархії Української православної церкви позивачу, як голові Парафіяльної ради, було доручено оформити належне Свято-Миколаївській громаді майно, в тому числі і спірне домогосподарство. В 2011 та 2014 роках він оформив та зареєстрував за громадою право власності на Свято-Миколаївський храм та земельну ділянку біля нього, проте доручення в частині оформлення спірного житлового будинку за громадою впродовж семи років не виконав, що підтверджується листуванням, наданим релігійною громадою до апеляційного суду.

З огляду на зазначене вбачається, що на момент заволодіння спірним майном позивач знав, що будинок знаходиться у користуванні громади і саме вона надала йому цей будинок для проживання. На вказані обставини позивач сам посилається у своєму позові, при цьому додав до нього рішення виконкому від 10 травня 1989 року.

За ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об'єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

За нормами ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами.

Відповідно до п. п. 7, 8 Статуту Свято-Миколаївської релігійної громади (парафії) м. Лебедин Сумської області Сумської Єпархії Української православної церкви, прийнятого парафіяльними зборами 14 листопада 2014 року та затвердженого єпархіальним архієреєм архієпископом Сумським і Охтирським Євлогієм, парафія може отримати від органів державної влади у власність або в користування наданий їй храм, земельну ділянку, церковне начіння та інше майно, у такому випадку парафія несе відповідальність за збереження цього майна. Парафія може купувати, будувати або орендувати будинки, приміщення та інше майно (а.с. 60 67).

Згідно з п. 27, 32 Статуту Парафіяльні збори відповідають за збереження отриманого від держави та набутого в інший спосіб майна. Парафіяльна рада у період між засіданнями Парафіяльних зборів відповідає за цілісність майна, яке знаходиться у власності або користуванні парафії і веде його облік.

Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність враховується добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Визнаючи право власності на домоволодіння за позивачем, суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що спірне нерухоме майно рішенням виконавчого комітету міської ради від 10 травня 1989 року передано в розпорядження Миколаївській релігійній

громаді та використовується громадою для проживання настоятеля церкви. Громада не відмовлялася від свого права користування нерухомістю, що виключає добросовісність володіння позивача.

З огляду на викладене, суд першої інстанції неповно зясував обставини справи та дійшов помилкового висновку про наявність передбачених ст. 344 ЦК України правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірний будинок з надвірними будівлями за набувальною давністю.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд першої інстанції вказані обставини не врахував, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Доводи представника позивача про те, що архієпископ Євлогій не є повноважною особою на подачу апеляційної скарги, колегія суддів не може взяти до уваги, виходячи з наступних підстав.

Розділом І Статуту про управління УПЦ передбачено, що установи Української Православної Церки: Київська Митрополія УПЦ, синодальні установи, управління єпархій, парафії, монастирі, духовні навчальні заклади, місії, братства і сестринства мають цивільну правоздатність і є юридичними особами з моменту реєстрації їхніх статутів в органах державної влади.

Згідно з Розділом VІІ Статуту УПЦ поділяється на єпархії місцеві церкви, які очолюються єпархіальними архієреями й обєднують єпархіальні установи, благочиння, парафії, монастирі, подвіря, духовні навчальні заклади, братства, сестринства, місії.

З п.п. 1, 13 Розділу VІІ.А Статуту вбачається, що архієрей користується всією повнотою ієрархічної влади. Єпархіальний архієрей є повноважним представником єпархії перед органами державної влади.

Підпунктами «і», «к», «ф» п. 14 вказаного розділу передбачено, що єпархіальний архієрей затверджує протоколи Парафіяльних зборів, виводить зі складу Парафіяльних рад членів, які порушують канонічні норми та статути парафій, звертається до органів державної влади з питань повернення у власність або передачі в користування Церкві храмів та інших будівель і споруд, які є майном колишньої церковної власності.

Відповідно до п.6 розділу І Статуту Свято-Миколаївської релігійної громади (парафії) м. Лебедин парафія в своїй релігійній, адміністративно-фінансовій та господарській діяльності підпорядкована і підзвітна єпархіальному архієрею. Парафія виконує рішення Єпархіальних зборів, Єпархіальної ради та розпорядження єпархіального архієрея.

Пунктом 31 розділу ІІ цього Статуту передбачено, що єпархіальний архієрей ухвалює обрання голови Парафіяльної ради або призначає своїм указом настоятеля чи іншу особу з введенням її до складу Парафіяльної ради. Єпархіальний архієрей має право усунути від роботи будь-якого члена Парафіяльної ради, якщо він порушує канони та положення Статуту про управління УПЦ або Статуту парафії.

Указом єпархіального архієрея від 30 грудня 2015 року обовязки голови парафіяльної ради Свято-Миколаївської релігійної громади (парафії) покладено на єпархіального архієрея - архієпископа Сумського і Охтирського Євлогія (а.с. 68).

Таким чином, враховуючи, що релігійна організація Свято-Миколаївської релігійної громади (парафії) м. Лебедин Сумської області входить до складу Сумської Єпархії УПЦ та головою Парафіяльної ради громади є архієпископ Євлогій, тому він є повноважним представником єпархії перед органами державної влади щодо вирішення питань, які стосуються майна, що знаходиться у власності або користуванні парафії, у тому числі має право представляти інтереси релігійної громади (парафії) в суді.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Свято-Миколаївської релігійної громади (парафії) м. Лебедин Сумської області Сумської Єпархії Української православної церкви задовольнити.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 16 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді