Категорія 53Доповідач Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Копаничук С.Г., Марчук В.С.,

за участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача виробничої філії «Вінницька картографічна фабрика» Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про стягнення компенсації втрати частини доходу та середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2017 року позивач звернулась в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона працювала на виробничій філії «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» та згідно наказу від 30.03.2015 року №12-к була звільнена з роботи 31.03.2015 року. За час роботи на підприємстві виникла заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 4 276,80 грн., яку було стягнуто судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2015 року, але фактичний розрахунок був проведений відповідачем лише 13.05.2017 року. Вказала, що згідно довідки виробничої філії «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» від 27.06.2017 року №270 середньомісячний заробіток ОСОБА_2 за останні два місяці перед датою припинення трудових відносин складає 491,94 грн., середньоденна зарплата - 89,44 грн.. З огляду на наведене, з урахуванням зменшених позовних вимоги просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 01.04.2015 року по 13.05.2017 року (528 робочих днів) в сумі 47 224,32 грн., компенсацію за затримку виплати заробітної плати в сумі 1 525,21 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 6 000,00 грн..

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 23 075,52 грн., компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати в сумі 1 525,21 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 3 027,60 грн..

Вирішено питання про судові витрати.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вказавши на її безпідставність та законність і обґрунтованість рішення суду.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вимогами ст. 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов частково, районний суд виходив з того, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем, яка існувала на день її звільнення, фактично була виплачена лише 13.05.2017 року, тому на користь останньої підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, а також компенсація втрати частини доходу у звязку з порушенням строків їх виплати.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 17.06.2013 року ОСОБА_2 переведена з посади заступника начальника планово-економічного відділу ДП «Державна картографічна фабрика» у виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр ДЗК» на 0,5 ставки економіста з праці 1 категорії планово-економічного відділу.

Відповідно до наказу ВФ «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр ДЗК» від 30.03.2015 року №12-к ОСОБА_2 була звільнена з роботи 31.03.2015 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України в звязку з виходом на пенсію.

Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2015 року у справі №127/25337/15-ц стягнуто з ВФ «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр ДЗК» на користь ОСОБА_2 заборгованість по невиплаченій заробітній платі в розмірі 4 276,80 грн..

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01.09.2016 року по справі №127/25337/15-ц виправлено описку у вищевказаному судовому наказі та зазначено вірно найменування, адресу та реквізити боржника: Державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру», м. Київ, вул. Народного ополчення, 3, .

Із виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 13.05.2017 року вбачається, що сплата заборгованості в сумі 4 520,40 грн. згідно виконавчого провадження на платіжну картку ОСОБА_2 надійшла 13.05.2017 року.

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_2 заявлено вимогу про стягнення компенсації втрати частини доходу та середнього заробітку за час затримки розрахунку, обґрунтовану тим, що при звільненні з нею не було своєчасно проведено розрахунок.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100.

Згідно п. 2 зазначеного Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 3 вказаного Порядку встановлюється, що при обчисленні середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до п. п. 5, 8 вищевказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи видно, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.11.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 27.12.2016 року, стягнуто з ДП «Центр ДЗК» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 24 148,80 грн. за період з 01.04.2015 року по 27.04.2016 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судом першої інстанції вірно враховано наявну заборгованість відповідача по заробітній платі в сумі 4 276,80 грн. перед позивачкою ОСОБА_2 на день її звільнення з роботи 31.03.2015 року і те, що виплата даної заборгованості по зарплаті була здійснена відповідачем лише 13.05.2017 року, при цьому районним судом вірно визначено період, за який необхідно стягнути кошти з урахуванням періоду, за який кошти вже стягнуті.

Відтак, час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2016 року по 13.05.2017 року становить 258 робочих днів, при цьому розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_2 становить 89,44 грн., а тому середній заробіток за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню, становить 23 075,52 грн. (258 роб. днів * 89,44 грн.).

Також ОСОБА_2 заявлено вимогу про стягнення компенсації втрати частини доходу, мотивовану тим, що нею втрачено частину грошових доходів у звязку з порушенням термінів виплати належних їй коштів.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Положеннями Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Своєчасно не отриманий з вини громадянина доход компенсації не підлягає.

Компенсацію виплачують за рахунок власних коштів підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету.

Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Відповідальність власника або уповноваженого ним органу (особи) за несвоєчасну виплату доходів визначається відповідно до законодавства.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно визначено, що ОСОБА_2 заробітна плата своєчасно не була виплачена під час її роботи на підприємстві, а була виплачена лише 13.05.2017 року при примусовому виконанні судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2015 року про стягнення з відповідача на її користь заборгованості по невиплаченій заробітній платі в розмірі 4 276,80 грн., а тому прийшов до вірного висновку щодо стягнення з ДП «Центр державного земельного кадастру» 1 525,21 грн. компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, з урахуванням «Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1427 від 20.12.1997 року, а також росту індексу цін.

На підставі наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо часткового задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходу в розмірі 1 525,21 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28.04.2016 року по 13.05.2017 року в розмірі 23 075,52 грн..

Викладені апеляційній скарзі посилання щодо застосування строку позовної давності, на увагу не заслуговують, оскільки строк позовної давності ОСОБА_2 не пропустила, адже була звільнена з роботи 31.03.2015 року, при цьому у визначений ч.1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення невиплаченої заробітної плати і судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2015 року її заява була задоволена, проте присуджена судовим наказом заборгованість була сплачена лише 13.05.2017 року, відтак саме з цією дати слід починати обраховувати перебіг тримісячного строку звернення до суду, а з позовом звернулась 12.07.2017 року, тобто в межах передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП України строку.

Щодо твердження про те, що позивач вже зверталась до Вінницького міського суду Вінницької області з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то дане твердження на увагу не заслуговує, оскільки даним судовим рішенням стягнуто компенсаторну виплату за інший період, а саме з 01.04.2015 року по 27.04.2016 року.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тобто ухвалене рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Крім того, з відповідача на користь держави має бути стягнуто судовий збір за подачу апеляційної скарги, сплату якого було відстрочено ухвалою від 27.10.2017 року, до ухвалення судового рішення, а саме з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» має бути стягнуто 704,00 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2017 року залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 704,00 грн..

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_3

Судді: /підпис/ ОСОБА_4

/підпис/ ОСОБА_5

Згідно з оригіналом: