Провадження № 2/752/4706/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 серпня 2017 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарі Мархотко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

19.07.2017 року позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила:

- зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» вчинити необхідні дії стосовно розірвання усіх банківських угод (рахунків) ОСОБА_1 за її податковим номером НОМЕР_1 з наданням довідки про закриття усіх її рахунків, з видаленням (знищенням) усіх її персональних даних та персональних даних її матері, чоловіка та повернення електронного платіжного засобу;

- зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» видалити всі персональні дані ОСОБА_1 за її податковим номером НОМЕР_1, її матері та чоловіка, які передані ПАТ КБ «Приватбанк» третім особам.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила про те, що з 2013 року користувалась банківськими послугами відповідача, а саме - банківською карткою № НОМЕР_2 «Картка Універсальна», виданою 06.06.2013 року зі строком дії до квітня 2016 року. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15.04.2015 року стягнуто з позивача на користь відповідача заборгованість за кредитним договором, у зв'язку із чим видано виконавчий лист, проведено виконавчі дії, та постановою державного виконавця від 16.12.2015 року закрито виконавче провадження у зв'язку із виконанням судового рішення. Позивач вказує, що не зважаючи на виконання вказаного зобов'язання, позивачу, її матері та чоловіку постійно надходять телефонні дзвінки від третіх осіб, з погрозами щодо сплати боргу за кредитним договором. Позивач зазначає, що відповідачем передано її конфіденційні дані третім особам, чим порушив Закон України «Про захист персональних даних» та права позивача.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Заслухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, судом встановлено наступне.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15.04.2015 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість договором кредиту від 10.12.2009 року у розмірі 21098 грн. 61 коп.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на сплату грошових коштів на виконання вказаного рішення суду у період з 11по 15 грудня 2015 року, про що надала копії відповідних квитанцій. Однак, незважаючи на вказані обставини, відповідач передав персональні данні позивача та її рідних тертім особам, які телефонують до останніх та вимагають сплатити грошові кошти на виконання зобов'язань за кредитним договором.

У зв'язку із чим позивач просить зобов'язати відповідача вчинити дії стосовно розірвання всіх договорів з позивачем, а також видалити всі персональні дані щодо позивача та її рідних, передані третім особам.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. 60 закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку і розголошення якої може завдати матеріальної чи моральної шкоди клієнту, є банківською таємницею. Порядок розкриття банківської таємниці встановлений ст. 62 вказаного вище Закону.

Суд зазначає, що в обґрунтування тих обставин, що відповідачем порушено вимоги Закону України «Про банки і банківську діяльність» в частині порушення порядку розкриття банківської таємниці щодо клієнта банку - позивача перед третіми особами, останньою належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України в розпорядження суду не надано та матеріали цивільної справи таких доказів не містять.

У зв'язку із чим заявлена позивачем вимога про зобов'язання відповідача видалити всі персональні дані ОСОБА_1, її матері та чоловіка, які передані ПАТ КБ «Приватбанк» третім особам, не підлягає задоволенню. Крім того, суд зазначає, що вказаний спосіб захисту порушеного права не передбачений ст. 16 ЦК України.

В частині позовної вимоги про зобов'язання відповідача вчинити необхідні дії стосовно розірвання усіх банківських угод (рахунків) ОСОБА_1, суд зазначає наступне.

За змістом положень ст. 651 ЦК України, розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Суд зазначає, що у даному конкретному випадку відсутні передбачені Главою 53 Розділу ІІ ЦК України підстави для розірвання договору за рішенням суду.

Крім того, звертаючись з вимогою про зобов'язання відповідача вчинити дії по розірванню всіх договорів, позивач не конкретизує та не ідентифікує які саме договори були укладені між сторонами, а так само не надає належних та допустимих в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України доказів в обґрунтування вказаних обставин.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що заявлені позивачем вимоги не є доведеними в ході судового розгляду справи, не ґрунтуються на вимогах закону, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя