Справа № 388/776/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А І Н И
22.12.2017 року Долинський районний суд Кіровоградської області
у складі: головуючого судді Баранського Д.М.,
за участю секретаря Кіцану Г.Я.,
представника ОСОБА_1,
розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Долинській цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення невиплаченого заробітку за роботу понаднормово, вихідної допомоги, середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, моральної шкоди,
У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що у період з липня 2016 року працював інженером відділу збуту товариства з обмеженою відповідальністю «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» (далі ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД»).
ОСОБА_2 зазначає, що у відповідача працював по 12-18 годин без вихідних та святкових днів, що підтверджується табелями обліку робочого часу.
У звязку із тим, що ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» не виконувало зобовязання щодо оплати праці, 7 лютого 2017 року подав заяву про звільнення за власним бажанням у звязку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України.
За відрядною системою оплати праці за роботу у надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 % тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, за всі відпрацьовані надурочні години.
У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді.
Компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається.
ОСОБА_2 зазначає, що робота у святкові та неробочі дні оплачується у подвійному розмірі, зокрема за години фактично, відпрацьовані у святковий і неробочий день.
На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.
У жовтні 2016 року норма становила 159 робочих годин, позивачем відпрацьовано 426 годин. Оклад становить 6200 грн.
Середньоденний заробіток складає: 6200 : 159 = 38,99 грн/год.
У листопаді 2016 року норма становила 176 робочих годин, ОСОБА_2 відпрацьовано 422 години.
Середньоденний заробіток складає: 6200 : 176 = 35,22 грн/год.
У грудні 2016 року норма становила 176 робочих годин, відпрацьовано 349 годин.
Середньоденний заробіток складає: 6200 : 176 = 35,22 грн/год.
У січні 2017 року норма становила 159 робочих днів, позивачем відпрацьовано 263 годин.
Середньоденний заробіток складає: 6200 : 159 = 38,99 грн/год.
Сума оплати наднормових годин праці: (263-159) х 2 х 38,99 = 8109,92 грн.
Позивач указує, що при припиненні трудового договору, зокрема внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ч. 3 с. 38 КЗпП України) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
ОСОБА_2 зазначає, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
6200 х 2 : 42 робочих дні = 295,23 (середньоденний заробіток).
У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 позов підтримали, просили його задовольнити за обставин зазначених у ньому. ОСОБА_2 суду пояснив, що у ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» працював по десять годин на день, цілодобово, без вихідних та святкових днів. Оплата за таку роботу не проводилась. Також їздив у відрядження власним транспортом та за власний рахунок, однак оплата праці відповідачем проведена не була. За цих обставин вирішив написати заяву про звільнення. Директор товариства відмовився прийняти таку заяву, а тому вирішив направити її поштою. Спочатку направив заяву на звільнення головному бухгалтеру ОСОБА_3 електронною поштою. 7 лютого 2017 року близько 09.00 години приїхав керівник ОСОБА_4 та особисто йому надав заяву на звільнення. Прочитавши цю заяву ОСОБА_4 наказав її переписати на звільнення з підстав, передбачених ст. 36 КЗпП України. Забрав цю заяву, здав форму, здав ключі, здав талон на бензин та поїхав до дому. 8 лютого 2017 року зателефонувала ОСОБА_5, яка працює у товаристві транспортним експедитором, повідомивши, що винесено наказ про його звільнення. Цього ж дня ОСОБА_5 переслала копію цього наказу на його електронну адресу. Окрім цього, 7 лютого 2017 року вимагав у роботодавця надати копію цього наказу про звільнення, трудову книжку та примірник трудового договору, однак у цьому було відмовлено. 8 лютого 2017 року отримавши проект наказу про звільнення зателефонував ОСОБА_5, яка попросила прийти підписати наказ. Пояснив, що у наказі відсутній пункт про виплату вихідної допомоги, нема підпису керівника та печатки, попросив повідомити коли нададуть трудову книжку. У свою чергу ОСОБА_5 пояснила, що трудову книжку повернуть у випадку коли напише заяву про звільнення з підстав, передбачених ст. 36 або ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Такі прохання були протягом трьох місяців. З приводу неповернення трудової книжки звертався до управління Держпраці. У квітні 2017 року коли надійшов лист про отримання трудової книжки повідомили, що трудова книжка у м. Києві. Після цього ніхто не телефонував. 15 травня 2017 року зателефонувала ОСОБА_5 та сказала прийти забрати трудову книжку. Цього ж дня директор ОСОБА_4 наказав поставити підпис у наказі та забрати трудову книжку, а тому поставив дату 15 травня 2017 року.
ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 заперечують проти доводів, що відображені у запереченні відповідача. Зокрема, зазначають, що табелі обліку робочого часу складено неналежним чином, оскільки відсутні підписи відповідальної особи та печатка, однак на підставі цих табелів обліку робочого часу фактично проводилось нарахування заробітної плати. Проект наказу про звільнення позивач відмовився підписати, оскільки цей наказ не відображав необхідних даних, зокрема неоспорюваної суми, що підлягає виплаті при звільненні, компенсацію коштів за невикористані дні відпустки. Через невидачу трудової книжки ОСОБА_6 не міг звернутися до центру зайнятості з метою отримувати допомогу по безробіттю.
Представник відповідача ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» у судове засідання не зявився, повідомлявся про місце та час розгляду справи, про причину неявки не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надіслав, а тому суд ухвалив провести у справі заочний розгляд.
ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» надіслало до суду письмові заперечення проти позову, зазначаючи, що ОСОБА_2 не працював понаднормово у період з жовтня 2016 року по лютий 2017 року, що підтверджується табелями обліку робочого часу, а надані позивачем табелі обліку робочого часу не відповідають дійсності, складені ним особисто. Зазначає, що ОСОБА_2 не надав доказів порушення трудового законодавства чи трудового договору, а тому вимоги про зміну формулювання причин звільнення необґрунтовані. 7 лютого 2017 року ОСОБА_2 було звільнено, однак розписатись у наказі про звільнення відмовився, а також відмовився отримати трудову книжку із записом про звільнення, про що складено відповідний акт. Окрім цього, посадові особи ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» неодноразово звертались до ОСОБА_2 з метою отримання ним трудової книжки, однак він відмовлявся отримати трудову книжку. Доказів звернення за отриманням трудової книжки позивачем не надано, а тому його вимоги про виплату коштів за затримку видачі трудової книжки та стягнення моральної шкоди є необґрунтованими.
Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом установлено, що згідно наказу ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» № 5-К від 1 липня 2016 року, з 2 липня 2016 року ОСОБА_2 прийнято на роботу охоронником (а. с. 150).
1 липня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» укладено трудовий договір (а. с. 146-149).
18 липня 2016 року ОСОБА_2 подано заяву про переведення на посаду інженера збуту з 19 липня 2016 року (а. с. 151).
Наказом ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» № 19-К від 19 липня 2016 року, з 19 липня 2016 року ОСОБА_2 тимчасово переведено на посаду інженера (а. с. 152).
7 лютого 2017 року ОСОБА_7 направлено ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» заяву в якій просить з 7 лютого 2017 року розірвати трудовий договір та звільнити із займаної посади у звязку із порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю (ст. 38 КЗпП України), здійснити всі розрахункові при звільненні з урахуванням ст. 44 КЗпП України, видати примірник трудового договору та наказу про звільнення (а. с. 10, 81).
Наказом ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» № 6-К від 7 лютого 2017 року, ОСОБА_2 з цього дня звільнено з посади інженера збуту за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) (а. с. 11).
Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
За змістом пунктів 3, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» безпосередньо в районних (міських) народних судах розглядаються заяви звільнених працівників про, зокрема, поновлення на роботі незалежно від підстави припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.
Згідно акта перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування Головного управління Держпраці у Київській області № 26-151/456 від 20 квітня 2017 року встановлено порушення ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД», зокрема ч. 1 ст. 53 КЗпП України, а саме тривалість роботи напередодні святкових і неробочих днів не скорочена на одну годину, що підтверджується табелем обліку робочого часу за жовтень 2016 року (а. с. 47-71).
Постановою Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, зокрема за те, що працюючи на посаді директора ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» допустив порушення ч. 1 ст. 53 КЗпП України, а саме тривалість роботи напередодні святкових і неробочих днів не була скорочена на одну годину, що мало місце 13 жовтня 2016 року (а. с. 98).
Отже, у період роботи ОСОБА_2 на посаді інженера збуту у ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД», відповідачем допускались порушення його трудових прав.
Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 31 жовтня 2012 року розглянув справу № 6-120цс12, предметом якої був спір про зміну формулювання причин звільнення з роботи та стягнення вихідної допомоги. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Таким чином, ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» не мало права самостійно змінювати причину звільнення ОСОБА_2 з посади з ч. 3 ст. 38 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а тому вимоги позивача про зміну формулювання причин звільнення є обґрунтованими.
Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.
У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
У судовому засіданні ОСОБА_2 зазначав, що 8 лютого 2017 року зателефонувала ОСОБА_5, яка працює у товаристві транспортним експедитором, повідомивши, що винесено наказ про його звільнення. Цього ж дня ОСОБА_5 переслала копію цього наказу на його електронну адресу. Окрім цього, 7 лютого 2017 року вимагав у роботодавця надати копію цього наказу про звільнення, трудову книжку та примірник трудового договору, однак у цьому було відмовлено. 8 лютого 2017 року отримавши проект наказу про звільнення зателефонував ОСОБА_5, яка попросила прийти підписати наказ. Пояснив, що у наказі відсутній пункт про виплату вихідної допомоги, нема підпису керівника та печатки, попросив повідомити коли нададуть трудову книжку.
Отже, 8 лютого 2017 року ОСОБА_2 електронною поштовою отримав копію наказу про своє звільнення № 6-К від 7 лютого 2017 року, відповідно побачив його зміст та підставу звільнення.
Те, що ОСОБА_2 знав про його звільнення з підстави, передбаченої ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а не за ч. 3 ст. 38 КЗпП України видно зі змісту поданої, зокрема ним заяви до Управління Держпраці у Кіровоградській області від 28 лютого 2017 року (а. с. 12).
До суду з цим позовом ОСОБА_2 звернувся 12 липня 2017 року.
Таким чином, ОСОБА_2 на момент звернення до суду пропущено встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду. Позивачем не наведено суду будь-яких обєктивних причин пропуску строку звернення до суду, що позбавляло звернутися до суду з позовом у встановлений строк.
Встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Коли строк звернення до суду пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.
З огляду на вищезазначене, у вимозі позивача про зміну формулювання причини звільнення має бути відмовлено у звязку із пропуском строку звернення до суду.
Статтею 44 КЗпП України передбачено, зокрема, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про зміну формулювання причини звільнення з посади з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідно у вимозі про стягнення вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП України слід також відмовити.
Згідно ст. 106 КЗпП України за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години. У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті. Компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається.
Відповідно до ст. 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі: відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму. Оплати у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.
ОСОБА_2 у цій справі стверджує, що працюючи на посаді інженера збуту у ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» у період з жовтня 2016 року по січень 2017 року працював понаднормово, у святкові та неробочі дні, підтвердженням чому є табелі обліку робочого часу за цей період (а. с. 17-24). Зі змісту цих документів видно, що вони не підписані відповідною посадовою особою ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД».
ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» на підтвердження заперечень проти позову надіслало до суду табелі обліку робочого часу за жовтень 2016 року лютий 2017 року підписані керівником та головним бухгалтером цієї організації, мають відповідні дати, а відтак ці документи слід вважати належними та допустимими доказами (а. с. 154-162). Зі змісту цих табелів обліку робочого часу видно, що ОСОБА_2 не працював у ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» понаднормово, у святкові та неробочі дні.
Той факт, що ОСОБА_2 працюючи у ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» не працював понаднормово, у святкові та неробочі дні у період з жовтня 2016 року по лютий 2017 року також підтверджено актом перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування Головного управління Держпраці у Київській області № 26-151/456 від 20 квітня 2017 року, що ініціювалась з цього приводу ОСОБА_2 (а. с. 47-71).
З огляду на вищезазначене, зважаючи на зміст доказів наданих позивачем на підтвердження своїх вимог у цій частині позову, враховуючи, що надані докази спростовані доказами наданими відповідачем, а також те, що факти не знайшли свого підтвердження при перевірці державним органом, відповідно слід дійти висновку про необґрунтованість вимог позивача у цій частині позову.
Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. У разі мобілізації власника - фізичної особи свої обов'язки, визначені цією статтею, він повинен виконати протягом місяця після своєї демобілізації без застосування санкцій та штрафів.
За змістом ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
У цій справі ОСОБА_2 стверджує, що внаслідок винних дій ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» 15 травня 2017 року отримав трудову книжку по своє звільнення 7 лютого 2017 року.
Згідно акта про відмову від підпису у наказі про звільнення та отримання трудової книжки від 7 лютого 2017 року складеного директором ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» ОСОБА_4, головним бухгалтером ОСОБА_3, завідувачем лабораторії ОСОБА_8, цього дня ОСОБА_2 відмовився підписати наказ про звільнення № 6-К від 7 лютого 2017 року та отримати трудову книжку із записом про звільнення (а. с. 168).
Згідно інформації Головного управління Держпраці у Київській області № КО-1582-2325 від 21 квітня 2017 року, а також акта перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування Головного управління Держпраці у Київській області № 26-151/456 від 20 квітня 2017 року, що ініціювалась з цього приводу ОСОБА_2, не виявлено порушення ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД», що стосуються затримки видачі позивачу трудової книжки.
Отже, вищезазначеними доказами спростовуються доводи ОСОБА_2 про вчинення ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» винних дій з невидачі йому з дня звільнення до 15 травня 2017 року трудової книжки, а навпаки ці документи підтверджують умисну поведінку позивача щодо відмови в отриманні трудової книжки.
Будь-яких доказів про звернення до ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» за отриманням трудової книжки та відмову цієї органіці у вчиненні таких дій, ОСОБА_2 не надано.
Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за затримку у видачі трудової книжки.
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відсутність вини ТОВ «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» у затримці видачі ОСОБА_2 трудової книжки, а також судом встановлено, що позивач відмовився отримувати трудовою книжку з власної ініціативи, відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди.
Отже, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову ОСОБА_2, а тому у позові слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 38, 44, 47, 106, 107, 235, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 4, 12, 13, 19, 42, 48, 76, 81, 82, 83, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України,
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ВІМЕКСІМ ТРЕЙД» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення невиплаченого заробітку за роботу понаднормово, вихідної допомоги, середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, моральної шкоди.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Кіровоградської області протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлений 27 грудня 2017 року.
Суддя Долинського районного суду ОСОБА_9