Справа № 509/1988/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

6 червня 2017 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому збільшила та в остаточній редакції якого від 31.08.2017 р. просила суд, стягнути з відповідача на свою користь загальну суму боргу у розмірі 60000 дол. США, проценти за користування вказаними грошима в сумі 20535 дол. США, 3% річних за час прострочення сплати боргу у розмірі 3295 дол. США з конвертацією цих сум в національну валюту України гривню за офіційним курсом НБУ на день стягнення боргу (здійснення платежів) та суму судового збору у розмірі 8000 грн., посилаючись на неповернення відповідачем суми грошових позик, які відповідач запозичив у неї за договорами позики : від 14.05.2014 р. на суму 10000 дол. США з датою повернення позики 14.06.2014 р., від 11.08.2014 р. на суму 25000 дол. США з датою повернення позики 18.08.2014 р. та від 05.10.2016 р. на суму 25000 дол. США. З датою повернення позики 01.06.2017 р.

В судове засідання позивачка не зявилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, поштовим повідомленням з відміткою про вручення судової повістки, причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримала свій збільшений позов, який просила задовольнити та проханням про слухання справи за її відсутності (а.с. 20,28).

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується його письмовим клопотанням, в якому останній повністю визнав як первісний, так і збільшений позов та проханням про слухання справи за його відсутністю (а.с. 27).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13) - письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Пунктом 12 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір НМДГ, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, на думку суду, при розгляді справ, повязаних з такими правовідносинами суду необхідно виходити зі змісту ст. 1047 ЦК України, відповідно до приписів якої, розписка має містити відомості про передачу позичальнику визначеної грошової суми. Тобто, такий договір є реальним.

Згідно із ст. 1048 ЦК України - позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Згідно із ст. 1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін, суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги зясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими ч. 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 612 ЦК України передбачає - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частина 1 статті 530 ЦК України зазначає, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у 7-ми денний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Стаття 610 ЦК України зазначає, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Також, статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд встановив, що 14.05.2014 р. між позивачкою та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого, останній отримав від позивачки суму грошових коштів у розмірі 10000 дол. США, що підтверджується його особистим підписом під договором та власноруч написаною письмовою розпискою від 14.05.2014 р. з остаточною датою повернення позики 14.06.2014 р. (а.с. 5-6).

Також, 11.08.2014 р. між сторонами було укладено договір позики, відповідно з умовами якого, відповідач отримав від позивачки суму грошових коштів у розмірі 25000 дол. США. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його підписом на договорі позики та розпискою від 11.08.2014 р. з остаточною датою повернення позики 18.08. 2014 р. (а.с. 7-8).

Крім того, 05.10.2016 р. між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого, відповідач отримав від позивачки суму грошових коштів у розмірі 25000 дол. США. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його підписом на договорі позики та розпискою від 05.10.2016 р. з остаточною датою повернення позики 01.06.2017 р. (а.с. 24-26).

Як встановив суд і це підтверджується матеріалами справи та особистою письмовою заявою відповідача про згоду з вказаним боргом на загальну суму 60000дол. США, до сьогоднішнього дня відповідач вказаний у розписці борг визнає, однак не повернув його позивачці до сьогодні (а.с. 27).

Враховуючи викладені норми законодавства та практику ВСУ, а також факт того, що оригінали договорів позики та розписок знаходяться у позивачки, що свідчить про те, що борг у розмірі 60000 дол. США до цього часу не повернутий відповідачем.

При таких обставинах, суд дійшов висновку, що оскільки між сторонами не було передбачено договорами позики сплату процентів за користування грошовими коштами, їх розмір і порядок сплати, а також не було передбачено застереження щодо безпроцентної позики, позивач як позикодавець, з підстав передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України, має право на одержання процентів, розмір яких визначається на рівні облікової ставки НБУ, що підлягають сплаті щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до п. 1 Постанови правління НБУ «Про регулювання грошово-кредитного ринку» від 14 квітня 2014 року № 212 - установити з 15 квітня 2014 року облікову ставку в розмірі 9,5 % річних; п. 1 Постанови правління національного банку України «Про регулювання грошово-кредитного ринку» від 15 липня 2014 року за № 417, установити з 17 липня 2014 року облікову ставку в розмірі 12,5 % річних.

Враховуючи те, що розмір процентів за користування позикою встановлюється на рівні облікової ставки НБУ, розмір процентів за користування позикою буде складати:

- з 14.05.2014 р. по 17.07.2014 р. (10000*9,5% /365*64)=166 дол. США;

- з 17.07.2014 р. по 11.08.2014 р. (10000*12,5% / 365 * 25) = 85 дол. США;

- з 11.08.2014 р. по 16.05.2017 р.(35 000*12,5 % /365 * 977) =11711 дол. США.

- з 14.05.2014 р. по 17.07.2014 р. (10000*9,5% /365*64)=166 дол. США;

- з 17.07.2014 р. по 11.08.2014 р. (10000*12,5% / 365 * 25) = 85 дол. США;

- з 12.08.2014 р. по 12.11.2014 р.(35 000*12,5 % /365 *92)=1103 дол. США;

- з 13.11.2014 р. по 05.02.2015 р. (35 000*14,0 % /365 *84 ) =1128 дол. США;

- з 06.02.2015 р. по 03.03.2015 р. (35 000*19,5 % /365 * 25 )=467 дол. США;

- з 04.03.2015 р. по 27.08.2015 р. (35 000*30,0 % /365 *176 )=5063 дол. США;

- з 28.08.2015 р. по 24.09.2015 р. (35 000*27,0 % /365 *27 )=699 дол. США;

- з 25.09.2015 р. по 21.04.2016 р. (35 000*22,0 % /365 * 209 )=4409 дол. США;

- з 22.04.2016 р. по 26.05.2016 р. (35 000*19,0 % /365 * 34 )=619 дол. США;

- з 27.05.2016 р. по 23.06.2016 р. (35 000*18,0 % /365 * 27 )=466 дол. США;

- з 24.06.2016 р. по 28.07.2016 р. (35 000*16,5 % /365 * 34)=538 дол. США;

- з 29.07.2016 р. по 15.09.2016 р. (35 000*15,5 % /365 * 48 )=713 дол. США;

- з 16.09.2016 р. по 27.10.2016 р. (35 000*15,0 % /365 * 41)=590 дол. США;

- з 28.10.2016 р. по 13.04.2017 р. (35 000*14,0 % /365 * 167 )=2242 дол. США;

- з 14.04.2017 р. по 25.05.2017 р. (35 000*13,0 % /365 *41 )=511 дол. США;

- з 26.05.2017 р. по 01.06.2017 р. (35 000*12,5 % /365 * 6)=72 дол. США;

- з 02.06.2017 р. по 22.08.2017 р. (60 000*12,5 % /365 * 81 )=1664 дол. США.

Загальна сума процентів за користування позикою складає 20535 дол. США у гривні за офіційним курсом НБУ на день платежу, обґрунтований розрахунок яких був наданий суду та перевірений судом.

При таких обставинах, з підстав передбачених ст. 1048 ЦК України, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути проценти за користування позикою протягом всього терміну дії договору до моменту звернення до суду з цим позовом.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.

3 % проценти річних з простроченої суми становить:

- з 14.06.14 по 18.08.14 (10000 * 3% / 365* 65) = 53 дол. США.

- з 18.08.14 по 16.05.17 (35000 * 3% / 365* 970) = 2790 дол. США;

- з 16.05.2017 р. по 01.06.2017 р. (35 000*3 % /365 *15)=43 дол. США;

- з 01.06.2017 р. по 22.08.2017 р. (60 000*3% /365 *83)=409 дол. США;

Загальна сума 3 % річних з простроченої суми становить 3295 дол. США, з розрахунком яких, наданим позивачкою погоджується суд.

Так, валютою виконання зобовязання є гривня, тобто зобовязання має бути виконане у гривнях це передбачено ст. 533 ЦК України, а якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК, з відповідача на користь позивачки мають бути стягнуті документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 8000 грн. (а.с. 4).

Керуючись ст.ст. 10,11,57-60,88,205,209,212,213,214-215,218,360-7 ЦПК України, ст.ст. 192,202,207,218,1046-1049,1050 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

В И Р І Ш И В :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити ;

2.Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_2) загальну суму боргу у розмірі 60000 дол. США, проценти за користування вказаними грошима в сумі 20535 дол. США, 3% річних за час прострочення сплати боргу у розмірі 3295 дол. США з конвертацією цих сум в національну валюту України гривню за офіційним курсом НБУ на день стягнення боргу (здійснення платежів) та суму судового збору у розмірі 8000 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя Гандзій Д.М.