АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/28/17 Справа № 199/6095/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Сенчишин Ф. М. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року м. Дніпро

26 січня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.

при секретарі - Григор'євій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної гвардії України до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Дніпропетровське міське управління юстиції, Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Січеслав", Приватне підприємство "Приватна фірма "Віктор-13" про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та визнання права на вселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Амур - Нижньодніпровсього районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

06 серпня 2015 року Військовий прокурор Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної гвардії України звернувся до суду до відповідачів із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення без надання іншого жилого приміщення та визнання права на вселення. В обґрунтування позову посилався на те, що Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Державної реєстраційної служби України на підставі Рішення Господарського суду м. Києва від 22 квітня 2005 року, Постанови Київського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2005 року, Рішення Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року та Ухвали Верховного Суду України від 30 березня 2006 року було проведено Державну реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1 за Державою Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України в оперативному управлінні Головного управління внутрішніх військ МВС України (правонаступником якого згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну гвардію України" від 13 березня 2014 року є Головне управління Національної гвардії України) та яка внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На виконання частини 1 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", 25 грудня 2014 року відповідно до рішення центральної житлово - побутової комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України та на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17 грудня 2014 № 760, колишньому військовослужбовцю Національної гвардії України підполковнику запасу ОСОБА_4 та його родині: дружині - ОСОБА_5, сину ОСОБА_6, було видано ордер на жиле приміщення № у ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до інформації Амур - Нижньодніпровського РВ Дніпропетровського міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області за адресою: АДРЕСА_1, ніхто не зареєстрований та на теперішній час у квартирі АДРЕСА_1 за вказаною адресою проживають громадяни: ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Ордер на вселення у вказану квартиру виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не видавався. Незважаючи на наявність ордеру на жиле приміщення, ОСОБА_4 з сім'єю вселитися в квартиру АДРЕСА_1 не може, оскільки відповідачі самоправно зайняли жиле приміщення за вказаною адресою, яке належить Державі Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України в оперативному управлінні Головного управління внутрішніх військ МВС України (Головного управління Національної гвардії України), а тому відсутні будь-які правові підстави для проживання відповідачів у займаному жилому приміщені. Просять витребувати з чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1 та передати її державі в особі Міністерства внутрішніх справ України та Головному управлінню Національної гвардії України; виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення; визнати право ОСОБА_4 та його родини: дружини - ОСОБА_5, сина ОСОБА_6 на вселення в квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру на жиле приміщення № виданого 25 грудня 2014 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради ( том 1 а.с.1-7; том 2 а.с.1-3).

Рішенням Амур - Нижньодніпровсього районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року позовні вимоги - задоволенні частково.

Витребувано з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Держави Україна в особі Міністерства внутрішній справ України в оперативне управління Головного управління Національної гвардії України квартиру АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У задоволенні решти позовних вимог Військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної гвардії України - відмовлено.

Також вирішено питання щодо судових витрат ( том 2 а.с.115-122).

В апеляційній скарзі апелянт, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким в цій частині відмовити у задоволенні позовних вимог (том 2 а.с. 134-144).

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи, що апелянт фактично оскаржує рішення суду в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом - не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Господарського суду м. Києва від 22 квітня 2005 року (том 1 а.с. 61-65), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2005 року (том 1 а.с. 66-68) та постановою Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року (том 1 а.с. 69-73) за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України визнано право власності на сім квартир у будинку АДРЕСА_1.

07 жовтня 2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно прийняте рішення № 6483865 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (том 2 а.с. 105) за яким вирішено провести державну реєстрацію права власності, форма власності: державна, на квартиру, що розташована в АДРЕСА_1, за суб'єктом: Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України в оперативному управлінні Головного управління внутрішніх військ МВС України з відкриттям у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об'єкт нерухомого майна.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (т. 1 а.с. 12-13,249), власником квартири АДРЕСА_1 є Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України в оперативному управлінні Головного управління внутрішніх військ МВС України.

Відповідно до копії договору № 15 про інвестування житлового будівництва (том 1 а.с. 110-112), 09 вересня 2004 року відповідачкою було укладено договір про інвестування житлового будівництва з Приватною фірмою "Віктор", яка в подальшому змінила назву на ПП "Приватна фірма "Віктор-13".

За вказаним договором, інвестор зобов'язався прийняти участь в інвестуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, сплативши фірмі вартість площі житла 61,8 кв.м. в розмірі 65 879, 00 грн., після чого протягом 3 днів прийняти квартиру у володіння (шляхом підписання акту приймання передачі), та після прийняття об'єкта в експлуатацію оформити на зазначену квартири право власності, а фірма, в свою чергу, зобов'язується організувати будівництво житлового будинку, ввести його в експлуатацію та передати інвестору у власність квартиру АДРЕСА_1 (п. 1.1, 1.2, 2.2.1-2.2.3).

Будинок літ.А-10 складається з трьох секцій, які вводилися в експлуатацію в різний час. Квартира АДРЕСА_1 розташована на дев'ятому поверсі в першій секції (т. 2 а.с. 77-84). При цьому, номери квартир в секціях не дублюються і в зазначеному житловому будинку наявна лише одна квартира під АДРЕСА_1, яка є предметом позову, та перебуває у фактичному користуванні відповідачів (том 2 а.с. 85).

20 вересня 2004 року за актом приймання-передачі квартира АДРЕСА_1 була передана відповідачці. 25 травня 2012 року за актом приймання-передачі квартира АДРЕСА_1 була ще раз передана відповідачці.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що Міністерство внутрішніх справ України або Головне управління Національної гвардії України будь-яким чином висловили згоду на заселення відповідачів до квартири або будь-яким іншим чином надали квартиру відповідачам для заселення, які все ж таки проживають у спірній квартирі, чим порушують права її власника.

Задовольняючи позовні вимоги в частині витребування квартири з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції, керуючись приписами ст.ст. 317, 319, 321, 387 ЦК України, врахувавши, що власником квартири АДРЕСА_1 є Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України в оперативному управлінні Головного управління внутрішніх військ МВС України, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині витребування з володіння відповідачів на користь Держави Україна в особі Міністерства внутрішній справ України в оперативне управління Головного управління Національної гвардії України квартири АДРЕСА_1.

З вказаними висновками суду 1 інстанції, колегія суддів погоджується, оскільки вони зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права, а рішення суду в зазначеній частині є обґрунтованим й відповідає вимогам закону.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право витребувати своє майно від відповідачів (ст. 387 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги щодо незгоди з порядком набуттям права власності Головним управлінням внутрішніх військ МВС України на спірну квартиру та її державну реєстрацію, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони є формальним, бо зазначене право власності було визнано рішенням Господарського суду м. Києва від 22 квітня 2005 року (том 1 а.с. 61-65), яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2005 року (том 1 а.с. 66-68) та постановою Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року (том 1 а.с. 69-73), яке є обов'язковим для виконання і на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності, яка не скасована в установленому законом порядку.

Отже, посилання апелянта щодо незаконності набуття права власності на спірну квартиру Головним управлінням внутрішніх військ МВС України та її державної реєстрації є безпідставним, оскільки не ґрунтується на законі та спростовується матеріалами справи.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції вимог п.4 ст.201 ЦПК України також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано не встановив перешкод для розгляду по суті справи до вирішення іншої справи.

Інші доводи приведені в апеляційній скарзі щодо незгоди з рішенням суду в частині витребування квартири з чужого незаконного володіння, зводяться до особистого тлумачення заявником норм матеріального і процесуального права, переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в цій частині відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Задовольняючи позовні вимоги в частині виселення відповідачів зі спірної квартири, суд першої інстанції, посилаючись на ч.3 ст. 116 ЖК України та ст. 391 ЦК України, виходив з того, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, і відповідачі, які самоправно зайняли спірну квартиру підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.

Однак, колегія суддів з даними висновками та рішенням суду першої інстанції в цій частині повністю погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_2 та Приватною фірмою "Віктор", яка в подальшому змінила назву на ПП "Приватна фірма "Віктор-13", 09 вересня 2004 року було укладено договір № 15 про інвестування житлового будівництва, за умовами якого, інвестор зобов'язався прийняти участь в інвестуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, сплативши фірмі вартість площі житла 61,8 кв.м. в розмірі 65 879, 00 грн., після чого протягом 3 днів прийняти квартиру у володіння (шляхом підписання акту приймання передачі), та після прийняття об'єкта в експлуатацію оформити на зазначену квартири право власності, а фірма, в свою чергу, зобов'язалася організувати будівництво житлового будинку, ввести його в експлуатацію та передати інвестору у власність квартиру АДРЕСА_1 (п. 1.1, 1.2, 2.2.1-2.2.3) (том 1 а.с. 110-112).

Інвестор свої зобов'язання за договором виконала, внесла обумовлену договором суму коштів на рахунок фірми та прийняла квартиру у володіння.

Згідно акту приймання-передачі від 20 вересня 2004 року (т. 1 а.с. 115), Приватна фірма "Віктор" передала ОСОБА_2 спірну квартиру у власність в наступному стані: стіни, перекриття, зовнішні вікна, вхідні двері, перегородки, стояки опалення, каналізації, холодної та гарячої води, газопостачання, стяжка підлоги, лічильники води та газу. Відповідачі самостійно виконали в квартирі всі роботи, необхідні для належного проживання, після чого вони в квартиру засилилися та проживають до теперішнього часу, хоча не мають на неї права власності та не зареєстровані у ній.

Враховуючи вищезазначені обставини, колегія суддів вважає, що суд 1 інстанції необґрунтовано дійшов висновку щодо самоправного зайняття відповідачами спірної квартири та застосував норми матеріального права, які не підлягали застосуванню й безпідставно ухвалив рішення про виселення відповідачів з вищезазначеної квартири.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що на час складення першого акту приймання-передачі 20 вересня 2004 року квартира АДРЕСА_1 ще не існувала як об'єкт нерухомості, оскільки не була прийнята в експлуатацію, а на час складення другого акту приймання-передачі 25 травня 2012 року право власності на квартиру вже було визнане судом за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України.

З огляду на вищезазначене, рішення суду в частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, з вищевикладений підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року в частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної гвардії України до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Дніпропетровське міське управління юстиції, Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Січеслав", Приватне підприємство "Приватна фірма "Віктор-13" про виселення без надання іншого жилого приміщення - відмовити.

В іншій оскаржуємій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: