Справа № 212/1548/17-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Козлова Ю.В.,

за участісекретаря: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_4 цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства « Центральний гірничозбагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої при звільнення одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку. В обґрунтування свої вимог посилається на те, що вона з 14.08.1998р. по 27.07.2010р. працювала машиністом конвеєру на дільниці усереднення та відвантаження концентрату збагачувальної фабрики ОСОБА_6 «Центральний гірничозбагачувальний комбінат» (надалі ОСОБА_6 «ЦГЗК»).

Наказом по підприємству ОСОБА_6 «ЦГЗК» від 27.07.2010р. за №230 вона була звільнена з підприємства за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію, згідно ст.38 КЗпП України. Позивач зазначає, що в лютому 2017 року вона дізналась, що при її звільненні з підприємства у звязку із виходом на пенсію відповідно до положень п.6.1 ОСОБА_7 угоди гірничометалургійного комплексу України на 2007-2008р. відповідач був зобовязаний виплатити їй вихідну допомогу в розмірі однієї середньому січної заробітної плати, оскільки вона пропрацювала на підприємстві відповідача 7,5 років і була звільнена за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію.

Позивач зазначає, що ОСОБА_6 «ЦГЗК» зобовязане виплатити їй одну середньомісячну заробітну плату, що складає 2 620 гривень 80 копійок. В звязку із порушенням строку виплати вихідної допомоги просить стягнути з ПАТ «ЦГЗК» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.07.2010 р. по 28.07.2013р ( за три роки) у розмірі 94348 гривень 80 копійок.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на підставі викладені в позовній заяві.

Представник ОСОБА_6 «ЦГЗК», ОСОБА_8, яка діє на підставі довіреності наданої підприємством, проти позову заперечувала та суду пояснила, що вимоги позивача безпідставні, колективним договором встановлено, що одноразову допомогу виплачувати працівникам, що досягли пенсійного віку, а саме жінкам віком 55 років, позивач звільнилась з підприємства в звязку з виходом на пенсію у віці 51 рік, крім того позивач звільнилась 27.07.2010 року, а до суду звернулась у березні місяці 2017 року, таким чином пропустила строк позовної давності. Крім того, вважає, що підприємство ОСОБА_6 «ЦГЗК» не є стороною ОСОБА_7 угоди гірничометалургійного комплексу України на 2007-2008 роки, а тому виконувати вказану Угоду не зобовязані.

Вислухавши в судовому засіданні учасників процесу, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до паспортних даних позивач ОСОБА_5 народилась 13 травня 1959 року в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області( а.с.5-6).

Згідно трудової книжки позивач 14 серпня 1998 року по 27 липня 2010 працювала машиністом конвеєру на дільниці усереднення та відвантаження концентрату збагачувальної фабрики ОСОБА_6 «Центральний гірничозбагачувальний комбінат»(а.с.4).

Відповідно до наказу №230 від 27.07.2010р.«Про припинення трудового договору», ОСОБА_5, звільнена з роботи 27.07.2010р. за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки ( а.с.12).

Згідно довідки наданої ОСОБА_6 «ЦГЗК» №221 від 13.02.2017р. встановлено, що середньомісячна заробітна плата за останні два місці перед звільненням 27.07.2010р. склала 2620,80 гривень (а.с.11).

ОСОБА_7 Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Угода була підписана Головою Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України та власниками підприємств, включаючи генерального директора ТОВ «Метінвест холдінг» ОСОБА_9, до складу холдінга входить ОСОБА_6 «ЦГЗК».

Відповідно до розяснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості від 13.07.2017 року №03/250, ОСОБА_7 угода гірничометалургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на ПАТ «Центральний-металургійний комплекс України», вказаний документ підписано головою Центрального комітету профспілки ОСОБА_10.

Пунктом 6.1 ОСОБА_7 Угоди на 2007-2008рр. розділ 7 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобовязується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 7,5 до 15 роківсередньомісячної заробітної плати(а.с.54-64).

ОСОБА_11 договору ПАТ «ЦГЗК» на 2010-2011 рік, наданого Відповідачем встановлено в п.7.10 виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від непреривного стажу роботи на комбінаті: від 7,5 до 15 років середньомісячну заробітну плату працівника ( а.с.38-39).

Вимоги до власників підприємства працівників передбачені ОСОБА_7 Угодою гірничо-металургійного комплексу та ОСОБА_11 договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. ОСОБА_7 угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, таж норма передбачена і ОСОБА_11 договором, але ОСОБА_11 договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова ОСОБА_7 угоди, а саме звужує коло осіб яким необхідно виплачувати вихідну при з звільненні та позбавляє права позивача на отримання вихідної допомоги при виході на пенсію.

Суд вважає, що слід керуватися ОСОБА_7 угодою, оскільки ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Стаття 9 зазначеного Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої

(міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

За змістом зазначених норм які встановлені в ОСОБА_7 угоді є гарантіями соціального захисту працівників підприємства й безпосереднє застосування таких умов є обовязковим для всіх субєктів, що перебувають у сфері дії Угоди.

Не досягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для жінок -55 років, в даному випадку немає правового значення.

ОСОБА_7 угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників. ОСОБА_12 договору не можуть суперечити ОСОБА_7 угоді.

Суд вважає, що позивач має право на нарахування вихідної допомоги виходячи із посадового окладу який, згідно довідки наданої ОСОБА_6 «ЦГЗК» №221 від 13.02.2017р., становив 2620 гривень 80 копійок. При стажі роботи позивачана підприємства ОСОБА_6 «ЦГЗК» у відповідача більше 11 років 11 місяців 13 днів, та у відповідності до п. 6.1 ОСОБА_7 угоди на 2007-2008рр., позивачу належало виплатити середньомісячну заробітну плату.

Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачено, у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому суми при звільнені, суд на підставі ст.117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи, по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини.

Таку правову позицію придержується і Верховний Суд України при винесенні Постанови по цивільній справі від 1 квітня 2015р. №6-41цс15, де він зазначив, що згідно зі ст.117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені в ст.116 цього кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 27.07.2010 року, відповідач ОСОБА_6 «ЦГЗК» не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив вихідну допомогу при виході на пенсію.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При вирішенні питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги суд застосовує принцип співмірності між заявленою сумою та сумою невиплаченої вихідної допомоги, а тому вважає необхідним зменшити невиплачену суму середнього заробітку до 31449 гривень 60 копійок за період з 28липня 2010 року по 28 липня 2011 рік виходячиз розрахунку: середньомісячна заробітна плата 2620 гривень 80 копійок помножена на 12 місяців.

Посилання представника відповідача про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності відповідно до ст.233 КЗпП не є обґрунтованими, оскільки позивач дізнався про порушене його право в лютому 2017 року, а судом не було встановлено, та відповідачем не доведено, що позивач раніше ніж за три місяця до звернення до суду знав про порушене її право.

Окрім того, ч.1 ст.233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці щодо вирішення інших трудових спорів.

Однак, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи представника відповідача про застосування до вимог позивача про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними.

Позивач відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.13,36,47,116,117,233 Кодексу законів про працю України, Законом України «Про оплату праці»від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР, ОСОБА_7 угодою гірничо-металургійного комплексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р.. ст.ст. 10,11,60,213-214,223ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої при звільнення одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку-задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо збагачувального комбінату» на користь ОСОБА_5 невиплачену одноразову допомогу, при звільненні у розмірі 2620 гривень 80 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час затримки виплати допомоги в розмірі 31449 гривень 60 копійок, без урахування стягнення податку з доходів фізичних осіб.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу на протязі десяти днів після проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ю. В. Козлов