О К Р Е М А Д У М К А
судді Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ
16 серпня 2017 року м. Київ
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Дніпроінмед», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди
У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 27 травня 2013 року на перехресті вулиць Танкопія та Харківських Дивізій у м. Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля «Ford», державний номерний знак НОМЕР_1, під його керуванням, та автомобіля «BMW», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4
У результаті зіткнення транспортних засобів належний позивачу автомобіль «Ford» отримав механічні пошкодження.
Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 червня 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Згідно з рахунком Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоцентр Фрунзе» (далі - ТОВ «Автоцентр Фрунзе») від 31 травня 2013 року № АФ-00000699 вартість проведення ремонту автомобіля «Ford», пошкодженого у ДТП, становить 66 987 грн 16 коп.
Просив стягнути з відповідача майнову шкоду у розмірі 66 987 грн 16 коп. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн, а також витрати на правову допомогу у розмірі 13 200 грн.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 червня 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 66 987 грн 16 коп. на відшкодування майнової шкоди та 2 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_4 звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодилася з висновками судів попередніх інстанцій та залишила без змін рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 червня 2016 року.

З таким висновком повністю погодитися не можна. З матеріалів цивільної справи вбачається, що 27 травня 2013 року на перехресті вулиць Танкопія та Харківських Дивізій у м. Харкові сталася ДТП за участю автомобіля «Ford», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2, та автомобіля «BMW», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4

У результаті зіткнення транспортних засобів належний позивачу автомобіль «Ford» отримав механічні пошкодження.

Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 червня 2014 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Харківської області від 09 липня 2014 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а. с. 10−15).

На час виникнення ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Дніпроінмед» (далі - ПАТ «СК «Дніпроінмед») згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 12 листопада 2012 року № АЕ/0514045 (а. с. 45).

Листом ПАТ «СК «Дніпроінмед» від 16 жовтня 2014 року № 1525 ОСОБА_2 відмовлено у виплаті страхового відшкодування з підстав, передбачених ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а. с. 8).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що позивачу з вини відповідача заподіяно майнову шкоду, яка підлягає відшкодуванню саме відповідачем. Щодо розміру заподіяної шкоди суди взяли за доказ рахунок, складений ТОВ «Автоцентр Фрунзе» від 31 травня 2013 року.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на наведене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

Таким чином, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Тому потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15.

Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач має право звернутися до суду з позовом до ОСОБА_4 як до особи, що безпосередньо спричинила шкоду його майну.

Проте, стягуючи з відповідача майнову шкоду у розмірі 66 987 грн 16 коп., яка визначена на підставі рахунку від 31 травня 2013 року, суди не врахували наступне.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Матеріали справи не містять доказів, що позивачем були понесені будь-які витрати, пов'язані з ремонтом автомобіля.

Наданий позивачем рахунок від 31 травня 2013 року № АФ-00000699, складений ТОВ «Автоцентр Фрунзе», не може бути належним доказом, оскільки не містить інформації про обставини, які мають значення для справи, зокрема, який автомобіль наданий для огляду, після якої події проводиться огляд транспортного засобу (а. с. 9). З листа ТОВ «Автоцентр Фрунзе» вбачається, що ремонт автомобіля не здійснено, а попередній рахунок не оплачено (а. с. 129).

Крім того, постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 червня 2014 року встановлено, що у протоколі огляду транспортних засобів, складеному 27 травня 2013 року на місці пригоди, у автомобіля «Ford» наявні механічні пошкодження у вигляді деформації капота, переднього бампера, правої передньої фари, тріщин лобового скла (а. с. 10−13).

Суди попередніх інстанцій не витребували матеріали адміністративної справи для їх дослідження та не з'ясували, які пошкодження були зафіксовані при настанні ДТП.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 січня 2016 року у справі призначено судову авто-товарознавчу експертизу та поставлено питання: яка вартість відновлювального ремонту автомобіля «Ford» з урахуванням зносу його вузлів та агрегатів на момент ДТП та який фактичний розмір майнової шкоди (а. с. 76, 77).

Суд першої інстанції, отримавши клопотання експерта, не посприяв сторонам у справі щодо їх сповіщення стосовно оплати проведення експертизи та надання додаткових документів для її проведення, у тому числі транспортного засобу для огляду, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що зазначене клопотання судового експерта та квитанція про сплату експертизи були доведені до відома відповідача чи його представника, та відновив провадження у справі (а. с. 82−87).

Таким чином, судами попередніх інстанцій не у повному обсязі надано оцінку доказам у справі, не з'ясовано обставин справи, зокрема фактичні пошкодження, які були спричинені транспортному засобу «Ford» після ДТП 27 травня 2013 року, що призвело до передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, вони мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

За таких обставин, вважаю, що необхідно було застосувати наслідки, передбачені ст. 338 ЦПК України.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.М.Ситнік