Справа № 308/1659/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

15 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Кондора Р.Ю., Фазикош Г.В.

з участю секретаря Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, -

встановила:

ОСОБА_1 оскаржив в апеляційному порядку рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 червня 2017 року, яким в позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки відмовлено.

У апеляційній скарзі просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, позицію представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

На обґрунтування свого позову ОСОБА_1 посилався на те, що в порушення положень Закону України "Про захист прав споживачів" у кредитному договорі, який є договором про надання споживчого кредиту, відсутні всі його істотні умови, а саме детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; умови кредитного договору є несправедливими, всупереч принципу добросовісності призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позичальника. Оскільки договір іпотеки є похідними від кредитного, тому теж має бути визнаний недійсним.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 13 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк" (далі Банк) укладено Кредитну угоду № 011 Є/V-U, за умовами якої Банк зобовязався надати ОСОБА_1 кредит шляхом видачі готівки через касу у вигляді Траншів кредиту в загальному розмірі 100000 доларів США на споживчі цілі, а позичальник зобовязався за користування кредитними коштами сплачувати 16 % річних та повернути кредит до 12.03.2018 (т. 1 а.с. 10-16, 93-98).

На забезпечення виконання зобовязань за цим договором між сторонами 13.03.2008 також був укладений та нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого відповідно до п. 7.1 є магазин продовольчих товарів та кафетерій, реконструйовані із власного будинку, що знаходиться у м. Ужгород, вул. Перемоги, 91, площею 75,2 кв.м. (т. 1 а.с. 148-153).

Матеріали кредитної справи містять "Довідку про умови кредитування ПриватБанку та орієнтовну сукупну вартість мікрокредиту", підписану позивачем ОСОБА_1, у якій зазначено як фіксовану відсоткову ставку - 16 % річних, так і загальну вартість кредиту, що планується надати (у валюті кредиту) (т. 1 а.с.125).

14.03.2008 між сторонами також був підписаний договір про видачу траншу № 011 Є/V-U/1 (т. 1 а.с. 103-105). Додаток № 1 до Договору про видачу траншу № 011 Є/V-U/1 від 14.03.2008 - "Графік погашення кредиту, відсотків і винагороди", який був підписаний позивачем. У цьому графіку визначено щомісячний платіж, який підлягав сплаті для погашення тіла кредиту 1687 доларів США (крім останнього платежу 1831,80 доларів США), зазначена загальна сума кредиту, а також визначено щомісячні відсотки, які підлягали сплаті, та загальна сума відсотків, які підлягають сплаті (т. 1 а.с.99-102).

Представник Банку вказувала, що позичальник певний час здійснював погашення кредиту та відсотків, що було визнано також і представником позивача.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч.ч. 13 ст. 639 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1, 2, 4, 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції за станом на 13.01.2006, яка діла на дату укладення спірних договорів - 14.03.2008, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Згідно із частиною четвертою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у договорі про надання споживчого кредиту зазначається, зокрема, сума кредиту детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Стаття 18 цього Закону містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, зокрема їх несправедливості.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" та їх перелік на час укладення оспорюваної Кредитної угоди містилось в частині другій статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, порушення принципу добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, спричинення істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдання шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; (пункти 2 - 5); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Правові позиції щодо застосування відповідних положень Закону України "Про захист прав споживачів" викладені, зокрема, у Постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 по справі N 6-1341цс15.

Судова колегія, оцінюючи надані сторонами докази у їх сукупності, приймає до уваги, що оспорювана Кредитна угода та договір іпотеки укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору; такі умови позивача влаштували і заперечень не викликали, що підтверджується особистим підписом позичальника; сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності при їх укладенні, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору, а відповідачем було надано позивачеві документи, які передували укладенню кредитного договору стосовно умов кредитування, що узгоджується із ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), в тому числі й щодо загальної вартості кредиту та процентної ставки; у додатку до договору про видачу траншу "Графік погашення кредиту, відсотків та винагороди" та у "Довідці про умови кредитування ПриватБанку та орієнтовну сукупну вартість мікрокредиту", які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Представник позивача зазначав, що позивача було введено в оману, оскільки у "Довідці про умови кредитування ПриватБанку та орієнтовну сукупну вартість мікрокредиту" зазначено "ефективна річна відсоткова ставка - 10,485356 %". Проте такі твердження судова колегія вважає безпідставними, оскільки як у Кредитній угоді, так і у вказаній Довідці зазначено відсоткова ставка 16 % річних, виходячи з цієї ставки у Довідці була вказана загальна вартість наданого кредиту та було проведено нарахування відсотків за користування кредитом, які вказані у "Графіку погашення кредиту, відсотків та винагороди".

Позивач не відмовився від виконання договору, а тривалий час користувався кредитними коштами і проводив повернення таких, сплачував відсотки.

Зважаючи на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції та не вбачає підстав для визнання Кредитної угодиа, відтак, і Договору іпотеки недійсними. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. У відповідності до ст. 308 ЦПК України, апеляційну скаргу слід відхилити і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :