АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 (далі - відповідач), в якому просила стягнути з відповідача на свою користь борг у розмірі 9 100 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 17.11.2016 становить 239 745 грн. 69 коп.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що 11.03.2013 вона надала у борг ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 9 200 доларів США на строк до 14.04.2013, що підтверджується відповідною розпискою. 20.09.2016 відповідач повернув їй лише 100 доларів США, про що нею була написана відповідна розписка. Решта сума боргу відповідачем повернута не була, а тому вона була вимушена звернутись до суду за захистом порушеного права (а.с. 2-4).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.07.2017 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 58-61).

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про пропуск позивачкою строку позовної давності, що стало підставою для відмови у позові, оскільки судом не було враховано розписку позивачки від 20.09.2016 про часткове повернення відповідачем боргу у сумі 100 доларів США, що свідчить про переривання строку позовної давності (а.с. 64-68).

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалено з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності і відповідачем під час розгляду справи заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 11.03.2013 ОСОБА_5 надала у борг ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 9 200 доларів США на строк до 14.04.2013, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 3, 51).

Відповідач у визначений строк, в порушення взятих на себе зобов'язань, грошові кошти не повернув, що не заперечується сторонами.

Матеріали справи не містять жодних даних про пред'явлення позивачем вимоги про повернення відповідачем боргу, до пред'явлення позову до суду.

З даним позовом до суду позивачка звернулась 23.11.2016 (а.с. 2).

Під час розгляду справи відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с. 40-42).

Заперечуючи пропуск строку звернення до суду позивачка вказувала, що 20.09.2016 відповідач повернув їй 100 доларів США, про що нею була написана відповідна розписка, копія якої надана суду (а.с. 6), що свідчить про переривання перебігу строку позовної давності (а.с. 2-4).

Відповідач, у свою чергу, категорично заперечив факт повернення ним 20.09.2016 частини боргу і вказував на те, що дана розписка, яка власноруч написана позивачкою, не є належним і допустимим доказом на підтвердження повернення (сплати) ним частини боргу.

Згідно із статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, підписавши розписку позичальник тим самим підтвердив одержання від позикодавця грошових коштів у сумі, що зазначено в розписці.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до статей 525, 526, 530, 614, 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

З наведеного вбачається, що судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивач надав відповідачу грошові кошти, що підтверджується відповідною розпискою, водночас останній в односторонньому порядку, відмовився виконувати взяті на себе зобов'язання щодо повернення грошових коштів, а отже в суді першої інстанції знайшов підтвердження як факт отримання відповідачем грошових коштів у позивача, так і факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики.

Разом з цим, у відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

За укладеним між сторонами договором позики був визначений строк виконання зобов'язання з повернення коштів 14.04.2013.

З позовом до суду позивачка звернулась лише 23.11.2016, тобто після спливу визначеного законом трирічного строку позовної давності, який сплинув 14.04.2016.

Твердження позивачки про переривання перебігу позовної давності є необґрунтованим, з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Зі змісту власноруч написаної позивачкою розписки вбачається, що відповідачем 20.09.2016 було їй повернуто частину боргу у сумі 100 доларів США, однак, по-перше, дана розписка, яка власноруч написана позивачем, не може вважатися належним і допустимим доказом на підтвердження факту сплати відповідачем частини боргу, а по-друге, така розписка складена вже після спливу трирічного строку позовної давності, який сплинув 14.04.2016, а тому зафіксований нею нібито факт повернення частини боргу, не може свідчити про переривання перебігу позовної давності.

Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України закріплено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності.

Позивачка та її представник, окрім твердження про переривання строку позовної давності, на вказали ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції на наявність будь-яких об'єктивних причин, які б завадили або унеможливили вчасне звернення до суду за захистом порушеного права.

Отже, за викладених обставин, суд першої інстанції правомірно встановивши порушення прав позивача, відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності про застосування якого було заявлено відповідачем до ухвалення рішення.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва