Справа № 303/6099/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді: Мацунчиа М.В.,

суддів: Готра Т.Ю., Джуга С.Д.,

за участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04 травня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і ОСОБА_4, де третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору є: Управління Держземагенства у м. Мукачеві та Мукачівському районі Закарпатської області, Мукачівська міська рада, виконавчий комітет Мукачівської міської ради про визнання недійсним та скасування державного акту на земельну ділянку,

встановила:

ОСОБА_3 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЗК №014-00004 від 12 червня 1994 року, виданого ОСОБА_4 на земельну ділянку, площею 0,1000 га., розташовану в м. Мукачево, вул. Набережна, 29 Е та скасування державної реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер 010030018. Свої вимоги мотивує тим, що оспорюваний державний акт, виданий на підставі рішення виконкому Мукачівської міської ради від 08.06.1994 року №145 ОСОБА_4 на земельну ділянку, площею 0,1000 га., розташовану в м. Мукачево вул. Набережна, 29 Е з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, суперечить Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, оскільки відбулося самовільне захоплення частини земельної ділянки, яка належить їй на праві приватної власності, яку набула у порядку спадкування, площею 0,0245 га. Вищевказані факти доведені висновком земельно-технічної експертизи, проведеної за результатами розгляду іншої цивільної справи, учасниками якої були сторони по даній справі. Враховуючи, що захоплення її частини земельної ділянки відбулося у результаті накладення земельної ділянки, розташованої по вул. Набережна, 29 Е в м. Мукачево, власником якого на даний час є відповідач ОСОБА_1, просить визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЗК №014-00004 від 12 червня 1994 року та скасувати державну реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер 010030018.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 21 березня 2017 року, залучено до участі в справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Мукачівської міської ради Закарпатської області (а.с. 132).

18 квітня 2017 року ухвалою Мукачівського міськрайонного суду залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_4 (а.с. 155, 156).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЗК №014-00004 від 12 червня 1994 року, виданий ОСОБА_5 на земельну ділянку, площею 0,1000 га, що розташована в м. Мукачево, вул. Набережна, 29 «Е». Вирішено питання про судові витрати.

На дане рішення ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилаються на протиправне відхилення її зави про застосування строку позовної давності. Вказують, що судом першої інстанції незаконно відмовлено у відводі, тобто справа розглядалася упередженим судом. Зазначають, що права позивача не порушує оскаржуваний акт, так як вона не була ні власником ні землекористувачем суміжної земельної ділянки станом на 1994 рік. Також вважають помилковим посилання суду, як на підставу для задоволення позову, на висновок експертизи по іншій справі, оскільки така експертиза є сумнівною та незаконною.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Позаяк, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 04 травня 2017 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером 010030018, та й жодною стороною у цій частині рішення суду не оскаржується в апеляційному порядку, то апеляційний суд і не перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині позову.

Відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування чи зміни судового рішення є участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою.

Як слідує з матеріалів справи, дана цивільна справа за №303/6099/16-ц в суді першої інстанції розглядалася одноособово суддею Мукачівського міськрайонного суду Монич В.О., який був визначений як головуючий по справі згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 12.10.2016 року (а.с.10).

13.02.2017 року відповідачем ОСОБА_1 подавалася до суду першої інстанції заява про відвід судді Монича В.О. по справі №303/6099/16-ц з підстав передбачених п.п. 2, 4 ст. 20 ЦПК України (а.с.113).

Ухвалою судді Мукачівського міськрайонного суду від 20.03.2017 року у задоволенні вказаної заяви ОСОБА_1 про відвід судді Монича В.О. відмовлено (а.с.131). Ухвала вмотивована відсутністю доказів неупередженості судді Монича В.О.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: (і) субєктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він обєктивним у цій справі, та (іі) об'єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (Справа Волков проти України). При вирішенні того, чи є у справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об'єктивно обґрунтованими (Справа Білуха проти України).

Як слідує з матеріалів справи, позовна заява по справі №303/6099/16-ц зареєстрована у Мукачівському міськрайонному суді 12.10.2016 року. Однак до того часу, а саме, починаючи з 27.09.2016 року ОСОБА_3 подавала ще 15 подібних позовних заяв до ОСОБА_1, які розподілялись різним суддям Мукачівського міськрайонного суду (а.с. 114, 115). На думку ОСОБА_1 вказане зроблено виключно з метою потрапляння даної справи до судді Монича В.О., і саме з цих підстав нею було заявлено відвід судді. На думку колегії суддів, такі побоювання ОСОБА_1 є досить обґрунтованими, оскільки дії ОСОБА_3 щодо неодноразового подання протягом нетривалого проміжку часу однотипних позовних заяв, може свідчити про існування прихованої мети, а саме, щоб така позовна заява була розподілена АСДС конкретному судді. Вказане у свою чергу свідчить про існування обґрунтованого сумніву щодо безсторонності судді Монича В.О.. Тобто, суддя Мукачівського міськрайонного суду Монич В.О. не може вважатися неупередженим по даній справі згідно обєктивного критерію, а відтак, підлягав відводу. Однак не зважаючи на заявлений йому відвід із цих підстав, суддя Монич В.О. відхилив такий.

Колегія суддів, визнає такий відвід судді Моничу В.О. обґрунтованим, що є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення по суті позовних вимог.

З даного приводу колегія суддів констатує наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановлено, що згідно державного акту на право приватної власності на землю (а.с.19), ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Мукачівської міської ради народних депутатів №45 від 08.06.1994 року, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована в м. Мукачево по вул. Набережна, 29 Е для будівництва та обслуговування житлового будинку.

15 вересня 2004 року ОСОБА_4 продала земельну ділянку, площею 1000 кв.м., яка розташована в м. Мукачево по вул. Набережна, 29 Е ОСОБА_6, що стверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого в реєстрі за №І-4951 та витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 15.09.2004 року № 112748 (а.с.20, 21).

Також встановлено, та не оспорюється сторонами, що дана земельна ділянку після смерті ОСОБА_6 перейшла у власність доньці померлої відповідачу по справі ОСОБА_1.

Згідно витягу із рішення 38 сесії 4-го скликання Мукачівської міської ради Про передачу земельних ділянок від 17 січня 2005 року ОСОБА_7 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га. для будівництва та обслуговування житлових будинків за адресою: м. Мукачево, вул. Набережна, 29 Ж (а.с.22).

Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 03 червня 2015 року, яке набуло законної сили (справа №303/811/14-ц), у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа головне Управління Держземагенства у Закарпатській області, Управління Держземагенства у Мукачівському районі Закарпатської області про надання витягу з державного земельного кадастру на земельну ділянку розташованої за адресою: м. Мукачево, вул. Набережна, 29 Е та зобовязання звільнити самовільно захопленої земельної ділянки відмовлено (а.с. 5-8).

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що документація із землеустрою на земельну ділянку №29 Е виготовлена у 1994 році з порушенням Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), що діяла на момент його розробки. При цьому має місце основне порушення, а саме, часткове накладання земельної ділянки №29 Е по вул. Набережна в м. Мукачево належної ОСОБА_1 на земельну ділянку №29 Ж по вул. Набережна в м. Мукачево, належної позивачці.

Таким чином, вказаним судовим рішенням встановлено порушення прав позивача оспорюваним державним актом, що свідчить про обґрунтованість позову.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляції щодо відсутності факту порушення прав позивача з посиланням на те, що ОСОБА_3 не була ні власником ні землекористувачем суміжної земельної ділянки станом на 1994 рік, оскільки як слідує з матеріалів справи земельну ділянку за адресою м. Мукачево, вул. Набережна, 29 Ж площею 0,06 га передано-надано позивачці ще згідно рішення Мукачівського МВК від 16.10.1991 року за №181. Рішенням 38 сесії 4-го скликання Мукачівської міської ради Про передачу земельних ділянок від 17 січня 2005 року здійснено збільшення площі такої земельної ділянки та передано її у власність. Тобто, позивачка вважається суміжним землекористувачем починаючи з 1991 року, незалежно від того, коли саме вона остаточно оформила своє право власності на земельну ділянку.

Також відхиляє колегія суддів посилання апелянта на сумнівність та незаконність експертизи по справі №303/811/14-ц, оскільки ОСОБА_1 будучи стороною по даній справі не оскаржувала його в апеляційному порядку, а тому не вправі оспорювати обставини встановлені судом у такій справі, в тому числі й щодо судової експертизи, висновок якої покладено в основу вказаного судового рішення.

З метою сприяння сторонам у виконанні їх прав та обовязків згідно вимог статей 10, 11 і 60 ЦПК України, колегія суддів розяснила сторонам право заявити клопотання про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи з приводу доведення чи спростування позовних вимог, та розяснено наслідки вчинення або не вчинення такої процесуальної дії. Проте, сторони відмовились заявляти клопотання про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи, вважаючи, що у справі наявні достатні докази.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 18.01.2017 року подала заяву про застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_3, (а.с. 69-70).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності повязане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з обєктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обовязок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_3 мала можливість довідатись про існування оскаржуваного нею державного акту, зокрема ще до 2011 року. Хоча, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі стверджує, що позивачці було відомо про державний акт ще в 1994 році при оформленні права власності на ОСОБА_4. Однак, у наявному в матеріалах справи Технічному звіті по інвентаризації та приватизації земельної ділянки по вул. Набережна, 29 «Е» на імя ОСОБА_4, відсутнє відповідне погодження меж суміжними землекористувачами (а.с.89-95). Також, ОСОБА_1 стверджує, що про існування державного акту позивачка повинна була дізнатися внаслідок її (ОСОБА_1В.) звернення до прокуратури міста 20.10.2005 року, однак таке звернення також відсутнє в матеріалах справи.

ОСОБА_3 стосовно даних тверджень відповідача не надала жодного пояснення чи спростування, хоча обовязок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається саме на неї.

У той же час, самою позивачкою визнається, зокрема у запереченні на апеляційну скаргу, що про державний акт вона дізналася ще в 2011 році. З даним позовом ОСОБА_3 звернулася в суд у жовтні 2016 року, тобто, навіть за таких обставин нею пропущено трирічний строк позовної давності.

При цьому, колегія суддів не може брати до уваги посилання ОСОБА_3 в запереченні на апеляційну скаргу на те, що з того моменту вона захищає свої права, як власника земельної ділянки в суді з наступних підстав.

В матеріалах справи наявне єдине судове рішення по іншій судовій справі (№303/811/14-ц) між сторонами, про яке вже було вищесказано. Інших якихось судових рішень сторонами суду не надано, хоча про їх існування згадується зокрема в апеляційній скарзі.

Колегія суддів констатує, що провадження по справі №303/811/14-ц було відкрито за позовом ОСОБА_1, а не ОСОБА_3, а відтак, зазначене судове рішення не може свідчити про переривання строку позовної давності. Також обставини вказаної цивільної справи не свідчать про те, що до ухвалення такого рішення ОСОБА_3 була позбавлена реальної можливості предявити позов про визнання недійсним державного акту та провести по даній справі відповідну експертизу (подібну до експертизи проведеної по справі №303/811/14-ц). Тобто, хоча обставини по вказаній цивільній справі й покладено в основу предявленого наразі позову, однак їх можна було встановити значно раніше.

Таким чином, вказане судове рішення не може бути підставою і для поновлення строку для звернення до суду.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів вважає, що про порушення свого права позивачка знала протягом тривалого часу (значно більшого ніж три роки), з позовом до суду звернулася з пропуском трирічного строку позовної давності, жодних підстав для поновлення такого немає, а відтак, у задоволенні позову про визнання недійсним та скасування державного акту на земельну ділянку слід відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 606,32 грн., понесений останньою при подачі апеляційної скарги.

Приймаючи до уваги викладене та керуючись приписами статей 10, 11, 60, 88, 212, 307, 308, 313, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд,

рішив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, задоволити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04 травня 2017 року скасувати та ухвалити в справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування державного акту на земельну ділянку, відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 606,32 грн., судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Суддя-доповідач

Судді