Справа № 127/8208/16-ц
Провадження № 2/127/1577/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2017 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Сичука М.М.,

при секретарі Тронт М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в квітні 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки.

Позовна заява мотивована тим, що 17.08.2015 року близько 14.00 год. сталася дорожньо транспортна пригода з вини водія ОСОБА_2, який керуючи автомобілем НОМЕР_1, рухаючись у м. Вінниці по другорядній дорозі вул. Шевченка, не переконався у безпеці своїх дій та не надав переваги в русі автомобілю НОМЕР_2, що рухався по головній дорозі по вул. Келецькій, внаслідок чого відбулось зіткнення та пошкодження транспортних засобів.

Вину ОСОБА_2 встановлено постановою Жмеринського міскрайонного суду Вінницької області від 18.01.2016 року, справа № 130/2684/16-п, яка за результатами перегляду Апеляційним судом Вінницької області залишена без змін.

У даній дорожньо транспортній пригоді власнику автомобіля НОМЕР_2, ОСОБА_1 заподіяно матеріальної шкоди на загальну суму 81113,65 грн., а саме матеріальний збиток за механічне пошкодження КТЗ «BMW 520i» відповідно звіту № 15/344 від 22.09.2015 року становить 79813,65 грн., вартість евакуації автомобіля з місця ДТП склала 500,00 грн., вартість визначення матеріального збитку склала 800,00 грн.

Цивільну відповідальність власника автомобіля НОМЕР_1, застраховано у ПАТ УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» згідно полісу обовязкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Страховою компанією ПАТ УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» здійснено страхове відшкодування в сумі 49500,00 грн.

Просить стягнути з ОСОБА_2 31613,65 грн. матеріальної шкоди та моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн., яка заподіяна ОСОБА_1 у формі душевних страждань, яких останній зазнав у звязку із пошкодженням майна.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав позов, обґрунтовуючи його викладеними в ньому обставинами, просив суд позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

17.08.2015 року близько 14.00 год. сталася дорожньо транспортна пригода за участю водія ОСОБА_2, який керуючи автомобілем НОМЕР_1, рухаючись у м. Вінниці по вул. Шевченка, не переконався у безпеці своїх дій та не надав переваги в русі автомобілю НОМЕР_2, що рухався по вул. Келецькій, внаслідок чого відбулось зіткнення та пошкодження транспортних засобів.

Постановою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 18.01.2016 року провадження у даній справі закрито. Стягнуто на користь Державного бюджету з ОСОБА_2 витрати за проведення експертизи в розмірі 675,36 грн.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 22.03.2016 року постанову Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 18.01.2016 року про визнання винним ОСОБА_2 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та закриття провадження у даній справі в звязку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення на підставі ст. 38 КУпАП залишено без змін.

П. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказує, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача.

Так, згідно постанови Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 18.01.2016 року встановлено, що своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п. 16.11 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність згідно ст. 124 КУпАП, дійшов висновку про винність у скоєнні ОСОБА_2 правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль, що зазнав пошкоджень в результаті ДТП, вбачається, що власником автомобіля «BMW 520i», реєстраційний номер НОМЕР_3, 2000 року випуску, є позивач ОСОБА_1

Цивільну відповідальність власника автомобіля «Шевроле Авео», реєстраційний номер НОМЕР_4, застраховано у ПАТ УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» згідно полісу обовязкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну в результаті ДТП.

Статтею 9 вищевказаного закону визначено, що розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.

Згідно висновку до звіту № 15/344 про визначення матеріального збитку, завданого власнику КТЗ "BMW 520i", д.н.з. НОМЕР_3, в результаті його пошкодження при ДТП, станом на 02.09.2015 року вартість відновлюваного ремонту КТЗ "BMW 520i", д.н.з. НОМЕР_3, в результаті його пошкодження при ДТП, становить 200669,38 грн. Матеріальний збиток заподіяний власнику КТЗ "BMW 520i", д.н.з. НОМЕР_3, в результаті його пошкодження при ДТП, станом на 02.09.2015 року, становить 79813,65 грн.

Страховою компанією ПАТ УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» здійснено ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 49500,00 грн.

Згідно ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Зі змісту ст. 1194 ЦК України вбачається, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Згідно висновку експерта від 22.12.2016 року № 12-1-138, вчиненого Державним науково-дослідним експертно-криміналістичним центром, у даній дорожній ситуації, водій автомобіля BMW ОСОБА_5 перед початком свого руху на зелений сигнал світлофора повинна була дати дорогу автомобілю Chevrolet Aveo, який у цей час перебував на перехресті, для завершення руху через нього.

За таких обставин суд приходить до висновку, що в діях водія ОСОБА_5 також вбачається порушення правил дорожнього руху, що призвело до пошкодження транспортних засобів, що свідчить про грубу необережність потерпілого.

Ст. 36.2 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказує, що якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Відповідно до п. 17 стандарту в звіті про оцінку майна та у висновку про вартість обєкта оцінки оцінювач відображає факт про включення обо не включення до ринкової вартості суми ПДВ. Оціночні процедури, повязані з визначенням ринкової вартості, здійснюються з урахуванням включення або не включення до неї суми ПДВ. Збиток у вигляді ПДВ виникає виключно при ремонті автомобіля у платника зазначеного податку. При ремонті транспортного засобу у особи, що не є платником ПДВ збиток у вигляді ПДВ не виникає, і тому не може автоматично включатися до складу витрат, повязаних із відновлюваним ремонтом. Виплата ПДВ в разі ремонту пошкодженого транспортного засобу в особи, що не є платником відповідного податку, фактично буде доходом страхувальника, тобто перевищуватиме реальні збитки. Оскільки позивачем не було надано належних доказів проведення ремонту автомобіля у платника ПДВ (акту виконаних робіт тощо) тому сума відшкодування, щонайменше, має бути зменшена на суму ПДВ.

Водночас позивачем не було надано належних доказів проведення ремонту автомоблія у платника ПДВ, тоді як обрахунок матеріального збитку згідно звіту № 15/344 здійснено з урахуванням ПДВ, сума відшкодування, щонайменше, має бути зменшена на суму ПДВ.

Що стосується моральної шкоди, то в цій частині, на думку суду, позов також задоволенню не підлягає із підстав, зазнчачених вище, та за недоведеністю.

Згідно ст.ст. 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що йому заподіяна моральна шкода в формі душевних страждань та, що пошкодження автомобіля спричинило масу негативних емоцій, оскільки вони нічим не підтверджені.

Тому суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню.

При цьому суд виходить з тих міркувань, що хоча й вина відповідача ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду, однак заподіянню шкоди сприяли груба необережність водія ОСОБА_5 Суд враховує, що згідно звіту про визначення матеріального збитку матеріальний збиток заподіяний власнику КТЗ "BMW 520i", д.н.з. НОМЕР_3, в результаті його пошкодження при ДТП, становить 79813,65 грн., однак позивачем не надано доказів щодо понесення дійсних витрат на ремонт транспортного засобу, як і не заявлялось клопотання про призначення судової експертизи, що є одним із джерел доказів. Суд також бере до уваги, що позивачу виплачено страхове відшкодування в розмірі 49500 грн., що становить понад 60% від заявленої суми матеріального збитку.

Також витрати на звіт про визначення матеріального збитку в сумі 800 грн. не є судовими витратами в розумінні ст. 79 ЦПК України, так як експертне дослідження було проведено не на підставі ухвали суду, а також не є збитками в розумінні п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, так як не є витратами, які особа зробила або повинна була зробити для відновлення пошкодженого майна, вид вказаної шкоди не передбачений також ст. 29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому у їх стягненні слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1188, 1193, 1194 ЦК України, п.п. 4, 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст.ст. 10, 11, 57-61, 212-215, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні під час проголошення - в той самий строк з моменту отримання копії рішення.

Суддя