22-ц/775/768/2017(м)
Головуючий в 1 інстанції Скудін В.Є. Категорія 39 Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

30 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.,

секретар - Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 Тагієвни, від імені якої діє ОСОБА_3, на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 21 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 Тагієвни, третя особа Першотравнева нотаріальна контора Донецької області, про встановлення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини,

ВСТАНОВИЛА :

В березні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що 12 грудня 2013 року померла ОСОБА_5, яка заповіла йому все належне їй на час смерті майно. Протягом шести місяців він не подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини та пропустив цей строк з поважної причини. В якості поважної причини посилався на свій стан здоровя: у звязку з перенесеною в 2006 році черепно-мозковою травмою є інвалідом 3 групи, з 18 березня по 02 квітня 2014 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні міської лікарні №4, а потім лікувався дистанційно, тому не мав можливості звернутися до нотаріальної контори та особисто подати заяву про прийняття спадщини. Просив визначити йому додатковий строк на прийняття спадщини в один місяць з дня набрання судовим рішенням законної сили, визнати поважною причину пропуску цього строку.

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 21 квітня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано поважною причину пропуску строку звернення з заявою про прийняття спадщини, визначений ОСОБА_4 додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, один місяць з дня винесення рішення судом.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3, діючи інтересах відповідача на підставі договору про надання юридичних послуг, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у позовних вимогах. Зокрема, вказував, що суд помилково визнав причину пропуску позивачем строку для прийняття спадщини поважною. Оскаржуваним рішенням необґрунтовано задоволено позов, оскільки позивач не надав належних доказів наявності непереборних перешкод для подання заяви про прийняття спадщини.

Позивач та його представник повідомлялися про час та місце розгляду справи 16 та 30 листопада 2017 року належним чином рекомендованим поштовим відправленням, до суду не явилися, про причини неявки суд не повідомляли, про зміну адреси для листування, інших даних суду не надавали. У відповідності до вимог статті 76 ЦПК України, повістку про виклик до суду на 30.11.2017 року було вручено виконавчому органу місцевого самоврядування, представник якого склав відповідний акт про непроживання позивача ОСОБА_4 за вказаним ним суду місцем проживання.

Частиною 3 ст. 27 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. У відповідності до положень статті 303-1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У рішенні Європейського Суду від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, аналіз викладених вище обставин неявки в судові засідання позивача та його представника, яким було відомо про провадження у справі, дає підстави стверджувати про неналежне здійснення ними своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків, що виразилися у відсутності інтересу до поданої до суду позовної заяви, що в свою чергу призвело до затягування судового розгляду даної справи, яка неодноразово відкладалася у звязку з неявкою позивача.

Тому, врахувавши викладене, у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності позивача ОСОБА_4; без відповідача ОСОБА_2, яка до суду не явилася, про причини неявки не повідомила; без участі представника позивача ОСОБА_3 і представника Мангушської державної нотаріальної контори, які надали відповідні заяви про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6, який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 23 липня 2011 року ОСОБА_5 склала заповіт на імя ОСОБА_2, яким заповіла останній усе належне майно.

20 червня 2012 року ОСОБА_5 склала заповіт на імя ОСОБА_4, яким заповіла останньому усе належне їй майно.

Враховуючи норми ч.ч.2,3 статті 1254 ЦК України, вказаний заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склала на імя ОСОБА_2

14 грудня 2013 року ОСОБА_5 померла.

Позивач ОСОБА_4 не прийняв спадщину у встановлений законом строк, вказуючи, що має незадовільний стан здоровя, є інвалідом 3 групи через перенесену в 2006 році черепно-мозкову травму, перебував у період з 18 березня 2014 року по 02 квітня 2014 року на лікуванні в неврологічному відділенні, в подальшому лікувався дистанційно.

Суд першої інстанції визнав такі обставини поважною причиною пропуску строку звернення з заявою про прийняття спадщини та визначив позивачу додатковий строк для подання відповідної заяви.

Відповідно до положень ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення, згідно зі ст.214 ЦПК України, суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (порушення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розділити між сторонами судові витрати та інше.

Однак оскаржене рішення таким вимогам не відповідає.

Відповідно до ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Строк прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 закінчився 14 червня 2014 року. 06 травня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_5 (а.с.169).

Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

ОСОБА_4 пропустив шестимісячний строк подання заяви про прийняття спадщини, і звернувся з відповідною заявою 12 травня 2015 року, тобто, після звернення до суду з даним позовом (а.с.189).

Згідно з ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Суд першої інстанції, при ухваленні оскарженого рішення про задоволення позовних вимог, прийняв до уваги факт незнання позивачем про існування заповіту, хворобу позивача, який є інвалідом, і дійшов до висновків, що такі обставини свідчать про поважність причин, що привели до пропуску спадкоємцем (позивачем) строку для прийняття спадщини, тому, за правилами ч.3 ст. 1272 ЦК України, необхідно визначити ОСОБА_4 додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5

З такими висновками суду погодитися не можна.

Як роз'яснено п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Таким чином, законодавець у ст. 1270 ЦК України чітко визначив строк, протягом якого спадкоємець має прийняти спадщину, а в зазначеній постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено що слід розуміти під поняттям поважної причини пропуску строку для прийняття спадщини.

Як вбачається зі справи, позивачем надано письмові докази на підтвердження причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини за період з 18 березня 2014 року по 02 квітня 2014 року. Строк для подачі відповідної заяви закінчився 14 червня 2014 року, однак до суду позивач звернувся тільки у березні 2015 року.

Зі справи вбачається, що позивач є інвалідом 3 групи загального захворювання, термін дії посвідчення до 01 січня 2015 року, пізніше підтверджено групу інвалідності до 01 січня 2016 року (а.с.7).

Згідно з копією виписки з історії хвороби №213 ОСОБА_4 знаходився на лікуванні в неврологічному відділенні міської лікарні №4 з 18.03.2014 року по 02 квітня 2014 року (а.с.6).

В матеріалах справи також міститься консультативний висновок спеціаліста від жовтня 2012 року щодо хворого ОСОБА_4

Позивачу рекомендована індивідуальна програма реабілітації інваліда від 04 грудня 2014 року №1841.

Зі справи вбачається, що позивачем не наведено конкретних обставин пропущення строку для подання заяви в нотаріальну контору і не надано належних доказів поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини за період з 03 квітня 2014 року по 14 червня 2014 року. Посилання позивача на погане самопочуття і факт дистанційного лікування нічим не підтверджено. Крім того, слід прийняти до уваги, що позивач звернувся до суду з даним позовом лише у березні 2015 року.

Позивач не надав переконливих пояснень, чи є обставина про призначення позивачу інвалідності у червні 2014 року та наступний переогляд у грудні 2014 року такою, що повязана із обєктивними непереборними, істотними труднощами для нього як спадкоємця за заповітом на вчинення дій щодо подання заяви про прийняття спадщини у розумінні ст.1272 ЦК України, із врахуванням розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та правових позицій Верховного Суду України.

Згідно з вказаними правовими позиціями Верховного Суду України, помилковими є висновки суду про визнання поважною причини пропущення позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини у звязку з незнанням його про існування заповіту, складеного спадкодавцем на його імя.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач був обізнаний про наявність заповіту ОСОБА_5 на його імя, оскільки приймав участь в організації його оформлення (а.с. 121-124), що підтверджується копією матеріалів кримінального провадження, в яких містяться пояснення свідка ОСОБА_7, який давав свідчення про такі обставини.

Отже, докази, надані позивачем у суді першої інстанції, не свідчать про те, що позивач підтвердив поважність пропуску всього строку звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Тому обставини, якими позивач обґрунтував свої позовні вимоги, не можуть бути підставами для задоволення позову.

Суд першої інстанції у порушення вимог матеріального закону прийняв надані позивачем докази, як причини визнання поважними причин пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки ці докази не є достатніми і не підтверджують об'єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання заяви про прийняття спадщини.

У звязку з тим, що оскаржене рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК України, воно підлягає скасуванню із ухваленням рішення про відмову в позові.

У відповідності до вимог статті 88 ЦПК України у звязку із задоволенням апеляційної скарги з позивача на користь відповідача слід стягнути суму судових витрат в розмірі 606,32 грн, яку відповідач витратила на оплату судового збору в апеляційній інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307,309,313-316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 Тагієвни задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 21 квітня 2015 року скасувати.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 Тагієвни, третя особа Першотравнева нотаріальна контора Донецької області, про встановлення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 Тагієвни у відшкодування судових витрат 606 (шістсот шість) гривень 32 копійки.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді

ОСОБА_1

ОСОБА_8

ОСОБА_9