Єдиний унікальний номер 235/1936/17 Номер провадження 22-ц/775/1414/2017
Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Соломаха Л.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Курило В.П., Мальованого Ю.М.

при секретарях Молдованові Д.В., Ротар Я.Б.

за участю:

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про зобовязання включення до списку осіб, які мають право на безоплатне отримання вугілля на побутові потреби, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 липня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 24 квітня 2017 року звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі ДП «ВК «Краснолиманська») про зобовязання включення до списку осіб, які мають право на безоплатне отримання вугілля на побутові потреби.

Зазначав, що з 1982 року він працює у вугільній промисловості. Останнім місцем його роботи було ДП «ВК «Краснолиманська», на якому він працював з 17.08.1999 року по 08.07.2007 року, був звільнений у звязку з виходом на пенсію. Після виходу на пенсію він працював на ДП «ВК «Краснолиманська» з 01.10.2008 року по 02.04.2013 року та звільнився за власним бажанням. Його стаж роботи на підземних роботах у вугільній промисловості складає 30 років.

З 2001 року він проживає у приватному будинку за адресою: Донецька область, м.Мирноград, вул. Челюскіна, будинок 225, з пічним опаленням та потребує вугілля для обігріву будинку.

Відповідач до 2016 року надавав йому безоплатне вугілля, в тому числі після звільнення з 2013 року по 2016 рік, як пенсіонеру.

Проте 03.04.2017 року відповідач виключив його із списків осіб, що мають право на отримання вугілля на побутові потреби, мотивуючи своє рішення тим, що під час перевірки комісією підприємства в листопаді 2016 року житлово-побутових умов за зазначеною ним адресою: Донецька область, м. Мирноград, вул. Челюскіна, 225, встановлено, що за цією адресою він не проживає, про що складено акт.

Посилаючись на те, що факт його постійного проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, підтверджується довідкою координаційного комітету органів самоорганізації населення м. Мирноград від 13.04.2017 року та підписами сусідів, просив зобовязати відповідача включити його до списку осіб, які мають право на безоплатне отримання вугілля на побутові потреби з 01.01.2017 року (а.с. 3-4).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 47-50).

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

Зазначає, що пославшись на пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що при обстеженні його місця проживання зі слів сусідів було встановлено, що він використовує житловий будинок як дачу у літній період, суд не врахував, що акт не містить ні прізвищ, ні підписів сусідів, що зазначені свідки не змогли назвати хто саме надав їм таку інформацію.

Суд не прийняв до уваги довідку про склад сімї № 177 від 13.04.2017 року, яка видана координаційним комітетом органів самоорганізації населення м. Мирноград, мотивуючи тим, що вона видана в 2017 році, в той час як умови його проживання перевірялися комісією відповідача у листопаді 2016 року. Проте у цій довідці зазначено, що він постійно проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто і станом на 2016 рік.

Взявши до уваги довідку № 75511/402/2017, видану Мирноградським ВП ГУНП України в Донецькій області, згідно якої він за адресою: м. Мирноград, вул. Челюскіна, 225, проживає сезонно (весна-літо), суд не враховував, що на адвокатський запит з аналогічним питанням Мирноградський ВП ГУНП України в Донецькій області повідомив, що видача довідок про проживання осіб не входить до компетенції поліції, що ставить під сумнів довідку №75511/402/2017, видану Мирноградським ВП ГУНП України в Донецькій області, яка надана суду відповідачем та на підставі якої суд відмовив йому у задоволенні позовних вимог.

Висновок суду про те, що забезпечення працівників безоплатним вугіллям є правом позивача, а не його обовязком, суперечить п. 4.1, п. 12.10.1, п. 12.10.3 Галузевої угоди, згідно яких вона містить саме зобовязання сторін, учасників Угоди (а.с. 58-61).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача ДП «ВК «Краснолиманська у судове засідання апеляційного суду не зявився. Представник відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності юридичної особи № 01/11-102/4 від 13.06.2017 року (а.с. 88), надіслала до суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить її відхилити, а рішення суду залишити без змін (а.с. 86-87). Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення повістку про явку до суду 07.08.2017 року відповідач отримав 04.08.2017 року (а.с. 85). Причини неявки у судове засідання представник відповідача не повідомив і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що представник відповідача не зявився у судове засідання 07.08.2017 року без поважних причин.

В судове засідання 21 серпня 2017 року представник ДП «ВК «Краснолиманська» також не зявився. Представник ДП «ВК «Краснолиманська» ОСОБА_5 надіслала заяву про розгляд справи 21 серпня 2017 року у її відсутність (а.с. 94-95).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача, оскільки відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст. 43 Гірничого закону України від 06.10.1999 року № 1127-XIV з наступними змінами та доповненнями.

Відповідно до частини 7 ст. 43 Гірничого закону України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 01.01.2017 року, підприємства з видобутку вугілля та вуглебудівні підприємства безоплатно надають вугілля на побутові потреби у розмірі, що визначається колективним договором, зокрема:

працівникам з видобутку (переробки) вугілля та вуглебудівних підприємств за переліком професій, що затверджується Кабінетом Міністрів України;

пенсіонерам, які пропрацювали на підприємствах з видобутку (переробки) вугілля, вуглебудівних підприємствах на підземних роботах - не менше ніж 10 років для чоловіків.

Працівники гірничих підприємств, які проживають у будинках, що мають центральне опалення, забезпечуються субсидією на оплату житлово-комунальних послуг у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Сторони визнають, що позивач за стажем роботи та за професіями, за якими він працював на підприємствах з видобутку вугілля, належить до працівників, яким відповідно до частини 7 ст. 43 Гірничого закону України безоплатно надається вугілля на побутові потреби. З матеріалів справи встановлено, що позивач є пенсіонером, про що є відмітка на першому аркуші його трудової книжки (а.с. 8) та він пропрацював на підприємствах з видобутку (переробки) вугілля на підземних роботах більше 10 років, а саме, з 01.02.1982 року по 08.07.2007 року: з 01.02.1982 року по 02.08.1999 року - прохідником підземним, машиністом підіймальних машин підземним на шахті Центральна Виробничого обєднання «Красноармійськвугілля»; з 17.08.1999 року по 08.07.2007 року - прохідником підземним на ДП «ВК «Краснолиманська», був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у звязку із виходом на пенсію за віком. З 01.10.2008 року по 02.04.2013 року він також працював на ДП «ВК «Краснолиманська» прохідником підземним, звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується його трудовою книжкою (а.с. 8-11).

Порядок забезпечення паливом на побутові потреби встановлений Галузевою угодою між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і Всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 3 липня 2001 року (реєстраційний номер в Міністерстві праці та соціальної політики України № 71 від 7 серпня 2001 року) із змінами і доповненнями, внесеними від 15 лютого 2002 року (від 04.03.2002 р. № 25), від 20 вересня 2002 року (від 07.10.2002 р. № 80), від 10 грудня 2002 року (від 20.12.2002 р. № 89), від 1 липня 2003 року (від 09.07.2003 р. № 63), від 29 грудня 2003 року (від 21.01.2004 р. № 9), від 21 квітня 2004 року (від 20.05.2004 р. № 41), від 15 вересня 2004 року (від 04.10.2004 р. № 77), від 6 липня 2005 року (від 28.07.2005 р. № 67), від 21 травня 2007 року (від 05.06.2007 р. № 47), від 15 липня 2008 року (від 04.08.2008 р. № 40), від 24 березня 2009 року (від 13.04.2009 р. № 19), від 4 квітня 2012 року (від 19.04.2012 р. № 16) (далі - Галузева угода).

Відповідно до п. 12.10.1 Галузевої угоди порядок забезпечення паливом на побутові потреби і надання компенсації витрат за спожиті електроенергію та газ працівниками і пенсіонерами Підприємств вугільної промисловості встановлюється колективними договорами на Підприємствах відповідно до Гірничого закону України, цієї Угоди, а також Переліку професій працівників з видобутку (переробки) вугілля та працівників вуглебудівних підприємств, яким безоплатно надається вугілля на побутові потреби (постанова Кабінету Міністрів України від 17.03.2011 р. N 303), Порядком надання компенсації особам, які мають право на безкоштовне отримання вугілля на побутові потреби, але проживають у будинках з централізованим опаленням (постанова Кабінету Міністрів України від 12.08.2009 р. N 887), Інструкцією про порядок забезпечення трудящих виробничих одиниць підприємств і організацій вугільної промисловості паливом на побутові потреби від 11.05.76 р. у частині, що не суперечить вказаним вище нормативно-правовим актам.

Відповідно до п. 12.10.3 Галузевої угоди безоплатне забезпечення вугіллям працівників і пенсіонерів вугільної промисловості здійснюється за нормою 5,9 тонн на рік на будинок або квартиру. Списки вуглеотримувачів складаються щорічно з 1 по 15 грудня, станом на 1 грудня, підписуються за згодою з профкомом керівником підприємства, головним бухгалтером, відділом кадрів. На тих, що поступили пізніше, складаються додаткові списки.

Відповідно до п. 12.10.9 Галузевої угоди особи, які мають право на безоплатне забезпечення побутовим вугіллям, в тому числі ті, що пішли на пенсію з підприємств інших галузей економіки України, забезпечуються паливом на побутові потреби за останнім місцем роботи на вуглевидобувному (перероблювальному) або шахтовуглебудівельному Підприємстві або їх правонаступниками.

Згідно розділу І «Інструкції про порядок забезпечення трудящих виробничих одиниць, підприємств та організацій Міністерства вугільної промисловості СРСР паливом на побутові потреби», яка затверджена Міністром вугільної промисловості СРСР 11 травня 1976 року, правом на безоплатне отримання вугілля користуються працівники та пенсіонери, які проживають в будинках з пічним опаленням або пічними кухонними вогнищами.

Судом першої інстанції встановлено і це визнається обома сторонами, що позивач ОСОБА_2 є власником будинку, який розташований за адресою: Донецька область, м.Мирноград, вул. Челюскіна, будинок № 225, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 19.03.2001 року (а.с. 14).

В судове засідання апеляційного суду позивачем на підтвердження свого права власності на зазначений житловий будинок надано договір дарування, який посвідчений 05 лютого 2001 року приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу (а.с. 126).

Відповідач визнає, що будинок позивача має пічне опалення та до 2016 року позивач забезпечувався вугіллям на побутові потреби, як пенсіонер, який мешкає в будинку з пічним опаленням за адресою: Донецька область, м. Мирноград, вул. Челюскіна, будинок № 225.

Листом № 01/11-58/3 від 03.04.2017 року ДП «ВК «Краснолиманська» повідомило позивача про те, що під час виїзду в листопаді 2016 року комісії підприємства для перевірки житлово-побутових умов за зазначеною ним адресою: Донецька область м. Мирноград, вул. Челюскіна, 225, з метою внесення позивача до додаткових списків на отримання вугілля на побутові потреби встановлено, що він за зазначеною адресою не проживає. Через невідповідність зазначеної ним інформації щодо місця проживання комісією підприємства прийнято рішення про виключення його із списків осіб, які мають право на отримання вугілля на побутові потреби (а.с. 12).

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на час вирішення питання про забезпечення його безоплатним вугіллям на побутові потреби на зимовий період постійно у будинку за місцем своєї реєстрації не проживав та зазначений будинок не опалювався, відтак і підстави для його забезпечення безоплатним вугіллям відсутні. Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно умов Галузевої угоди забезпечення колишніх працівників підприємства вугільної промисловості безоплатним вугіллям є правом позивача за наявності можливості, а не його обовязком.

З таким висновком суду погодитися не можливо, до нього суд першої інстанції дійшов з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, про що обґрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 3.1 Галузевої угоди Угода поширюється на працівників, що працюють на умовах найму на підприємствах, в обєднаннях, компаніях, товариствах, організаціях і установах вугільної промисловості (видобувних, перероблювальних, шахтовуглебудівельних, вугільного машинобудування, ДВГРС, реструктуризації підприємств галузі, вуглегеології, галузевої науки, інших підприємствах виробничої та соціальної інфраструктури галузі), що належать до сфери управління Міненерговугілля України та перелічених вище підприємствах інших власників, у тому числі і тих, що знаходяться у процедурі банкрутства згідно з Законом України «Про встановлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», незалежно від форм власності та господарювання (далі Підприємство), на виборних та найманих працівників Профспілок, на учнів, що навчаються в галузевій системі підготовки і перепідготовки кадрів, а також на непрацюючих членів профспілок інвалідів і пенсіонерів галузі, безробітних, звільнених з підприємств галузі.

Пунктом 3.2 Галузевої угодивстановлено, що її положення є обовязковими до застосування при укладанні угод, колективних договорів і індивідуальних трудових договорів для всіх Підприємств, що перебувають у сфері дії Сторін, незалежно від форм власності та господарювання, (у тому числі тих, що здійснюють свою діяльність на умовах договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства), а також під час розгляду трудових спорів.

Пунктом 4.1. Галузевої угодивстановлено, що Угода є юридичним документом, що містить взаємні зобов'язання Сторін, учасників Угоди, спрямованим на забезпечення ефективної діяльності галузі та задоволення економічних і соціальних інтересів і потреб трудящих.

Відповідно до ст. 5 Закону України від 1 липня 1993 року № 3356-XII «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Відповідно до п. 8.7 колективного договору ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська", який прийнятий 18.07.2006 року, підприємство взяло на себе зобовязання безоплатно забезпечити вугіллям та його транспортуванням, зокрема, працівників підприємства, пенсіонерів.

Працівники підприємства забезпечуються вугіллям відповідно до Галузевої угоди (п. 12.10 Галузевої угоди, постанова КМУ № 462 від 14.04.2004 р.) (а.с. 110).

Тобто, посилання суду першої інстанції на те, що за умовами Галузевої угоди забезпечення колишніх працівників підприємства вугільної промисловості безоплатним вугіллям є правом, а не обовязком відповідача, суперечить як змісту пунктів 4.1, 12.10 Галузевої угоди, п. 8.7 колективного договору ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська", так і нормам ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», частині 7 ст. 43 Гірничого закону України, де зазначено, що підприємства з видобутку вугілля та вуглебудівні підприємства безоплатно надають вугілля на побутові потреби у розмірі, що визначається колективним договором, про що обґрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі.

Відповідно до частини 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З матеріалів справи встановлено, що при вирішенні питання про забезпечення позивача паливом на побутові потреби на 2017 рік між сторонами виник спір лише щодо того чи проживає позивач в будинку № 225 по вул. Челюскіна у м. Мирнограді Донецької області.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на час вирішення питання про забезпечення його безоплатним вугіллям на побутові потреби на зимовий період постійно у будинку за місцем своєї реєстрації не проживав та зазначений будинок не опалювався, відтак і підстави для його забезпечення безоплатним вугіллям відсутні.

Суд обґрунтував такий висновок наказом ДП «ВК «Краснолиманська» № 1006 від 30.06.2016 року, згідно якого контрольно-ревізійному відділу спільно з відділом СКПО було доручено з 12.07.2016 року провести перевірку обґрунтованості виписки та отримання пільгового побутового палива працівникам та пенсіонерам, які включені в основний список (а.с. 33).

Згідно акта перевірки житлово-побутових умов в м. Мирнограді у листопаді 2016 року, відповідно до Колективного договору ДП «ВК «Краснолиманська», Галузевої угоди між Міністерством палива та енергетики України та Всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості України та Гірничого закону України для визначення норми видачі побутового палива на 2016 рік, ОСОБА_2, таб. № 17971, за адресою: Донецька область, м. Мирноград, вул. Челюскіна, буд. 225, не проживає (дача). Зазначений акт складено та посвідчено головою комісії ОСОБА_6 та членами комісії ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (а.с. 30- 31).

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що поклавши в основу рішення акт перевірки житлово-побутових умов, суд не врахував, що цей акт не містить ні прізвищ, ні підписів сусідів, на підставі пояснень яких складено акт, що допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які як члени комісії підписали акт, не змогли назвати хто саме (які сусіди) надав їм інформацію про те, що він використовує житловий будинок як дачу у літній період.

Як вбачається з акту перевірки житлово-побутових умов в м. Мирнограді, який суд поклав в основу рішення, він не містить дати його складання зазначено лише, що перевірка здійснювалася в листопаді 2016 року. Акт складений з метою визначення норми видачі побутового палива на 2016 рік. Проте позивач виключений зі списків вуглеотримувачів на 2017 рік і спір між сторонами виник щодо забезпечення позивача побутовим паливом саме на 2017 рік. Тобто, зазначений акт не містить відомостей щодо спірного періоду і не є належним доказом у справі щодо забезпечення позивача вугіллям саме на 2017 рік

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_3, за участю яких був складений оспорюваний позивачем акт перевірки житлово-побутових умов, пояснили, що при першому обстеженні місця проживання позивача було встановлено зі слів сусідів, що позивач в будинку не проживає, використовує його як дачу у літній період. При повторному обстеженні у квітні 2017 року встановлено, що незважаючи на холодну пору року на вулиці, будинок не опалювався, піч була холодною, що свідчить про непостійне проживання позивача за адресою, за якою він прописаний. Тобто, свідки фактично визнають факт проживання позивача в будинку № 225 по вул. Челюскіна, проте звертають увагу, що цей будинок не є місцем постійного проживання позивача.

Враховуючи, що в матеріалах справи був відсутній акт повторного обстеження житлово-побутових умов позивача, апеляційним судом на виконання вимог частини 4 ст. 10 ЦПК України відповідачу було запропоновано надати цей акт до суду апеляційної інстанції з метою перевірки доводів апеляційної скарги позивача та заперечень відповідача на апеляційну скаргу.

Згідно наданого відповідачем до апеляційного суду акту перевірки житлово-побутових умов в м. Мирноград 23.03.2017 року відповідно до Колективного договору ДП «ВК «Краснолиманська», Галузевої угоди між Міністерством палива та енергетики України та Всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості України та Гірничого закону України для визначення норми видачі побутового палива на 2017 рік, ОСОБА_2 за адресою: м.Мирноград, вул. Челюскіна, буд. 225, має вугільну піч у будинку, піч у літній кухні, норма вугілля на рік 5,9 т; акт підписано головою комісії ОСОБА_7 та членами комісії ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_4 (а.с. 102-103).

Враховуючи, що акт перевірки житлово-побутових умов в м. Мирноград 23.03.2017 року був наданий відповідачем до суду апеляційної інстанції після виконання апеляційним судом вимог частини 4 ст. 10 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що він не був наданий суду першої інстанції з поважних причин.

Зазначений акт перевірки житлово-побутових умов від 23.03.2017 року спростовує доводи відповідача про те, що позивач в будинку № 225 по вул. Челюскіна не проживає. На час перевірки житлово-побутових умов 23.03.2017 року з метою визначення норми видачі побутового палива саме на 2017 рік позивач знаходився у зазначеному будинку і комісією відповідача були досліджені його житлово-побутові умови та виявлено, що будинок по вул. Челюскіна, 225 має вугільну піч як в будинку, так і у літній кухні (а.с. 102-103).

Та обставина, що житловий будинок № 225 по вул. Челюскіна у м. Мирнограді, який належить позивачу на праві власності, має пічне опалення, підтверджується і довідкою Координаційного комітету органів самоорганізації населення м. Мирноград № 436 від 24.01.2017 року (а.с. 131), яка також була надана до суду апеляційної інстанції позивачем після виконання апеляційним судом вимог частини 4 ст. 10 ЦПК України, тобто не була надана суду першої інстанції з поважних причин.

Згідно розділу І «Інструкції про порядок забезпечення трудящих виробничих одиниць, підприємств і організацій Міністерства вугільної промисловості СРСР паливом на побутові потреби», яка затверджена Міністром вугільної промисловості СРСР 11 травня 1976 року, правом на безоплатне отримання вугілля користуються працівники та пенсіонери, які проживають в будинках з пічним опаленням або пічними кухонними вогнищами.

Зазначена Інструкція не повязує право на безоплатне отримання вугілля саме з постійним проживанням працівників в будинках з пічним опаленням та саме в зимовий період, з чого виходив суд першої інстанції. Зазначена Інструкція передбачає право працівника на забезпечення паливом на побутові потреби навіть якщо в будинку є лише пічне кухонне вогнище.

Враховуючи зазначене, посилання суду першої інстанції, як на підставу відмови у задоволенні позову, на те, що позивач в зимовий період у будинку за місцем своєї реєстрації постійно не проживав та зазначений будинок не опалювався, не ґрунтується на законі.

Відповідно до частин 1, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до частини 10 ст. 6 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Документом, до якого вносяться відомості про місце проживання, відповідно до ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є зокрема, паспорт громадянина України.

Згідно паспорта громадянина України серія ВС 515440, виданого 27 листопада 2000 року Димитровським МВ УМВС України в Донецькій області, позивач ОСОБА_2 з 29 листопада 2000 року зареєстрований саме по вул. Челюскіна, 225 у м. Мирнограді Донецької області (а.с. 6).

Крім того, проживання позивача за зазначеною адресою підтверджується домовою книгою, згідно якої ОСОБА_2 зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_3 з 29 листопада 2000 року та з травня 2015 року в зазначеному будинку проживає один (а.с. 128-130).

Наданими позивачем до суду апеляційної інстанції квитанціями на оплату електричної енергії за спірною адресою за період з квітня 2016 року по червень 2017 року підтверджується, що в період з 01 листопада 2016 року по 30 квітня 2017 року позивачем використано 875 квт/год електричної енергії (показання на 12.11.2016 року 2 607 квт, на 14.04.2017 року 3 482 квт) (а.с. 132-134), що підтверджує пояснення позивача про те, що житловий будинок № 225 по вул. Челюскіна є місцем його постійного проживання, в тому числі і в зимовий період.

Відповідачем не надано суду доказів, що місцем проживання позивача є інше, ніж вул. Челюскіна, 225 у м. Мирнограді.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд послався на лист Мирноградського ВП ГУНП України в Донецькій області від 15.05.2017 року № 7511/402/2017, згідно якого ОСОБА_2 за адресою: Донецька область, м. Мирноград, вул. Челюскіна, будинок № 225, проживає сезонно (весна-літо) (а.с. 34).

Оспорюючи зазначену інформацію, позивач в апеляційній скарзі обґрунтовано зазначає, що лист № 75511/402/2017 Мирноградського ВП ГУНП України в Донецькій області не є належним доказом періодичності його проживання ІНФОРМАЦІЯ_4, оскільки видача довідок про проживання осіб не входить до компетенції поліції, про що зазначило Мирноградське ВП ГУНП України в Донецькій області на адвокатський запит щодо місця його проживання.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги позивача, оскільки відповідно до ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (із змінами, внесеними Законами України від 05.07.2012 р. № 5088-VI, від 20.11.2012 р. № 5492-VI, від 02.09.2014 р. № 1673-VII, від 10.12.2015 р. № 888-VIII від 10.12.2015 р. № 888-VIII) органами реєстрації є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Згідно ст. 23 Закону України від 02.07.2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» ні реєстрація місця проживання, ні видача довідок про зареєстроване місце проживання, ні перевірка фактичного проживання особи за зареєстрованим місцем проживання не належить до повноважень поліції, а тому лист Мирноградського ВП ГУНП України в Донецькій області від 15.05.2017 року № 75511/402/2017 не є належним доказом ні місця проживання позивача, ні періодичності його проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

На підтвердження факту проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, позивачем суду надана довідка про склад сімї № 177 від 13.04.2017 року, яка видана координаційним комітетом органів самоорганізації населення м. Мирноград, згідно якої він постійно проживає за зазначеною адресою (а.с. 13).

Суд першої інстанції, відхиляючи зазначену довідку, послався на те, що вона видана в 2017 році, в той час як умови проживання позивача перевірялися комісією відповідача у листопаді 2016 року. При цьому суд не врахував, що позивач виключений із списків на забезпечення вугіллям саме на 2017 рік, а тому суд має перевірити наявність підстав для забезпечення позивача вугіллям, виходячи з обставин, які існують, починаючи з 01 січня 2017 року.

У зазначеній довідці дійсно не зазначено з якого часу позивач мешкає за адресою: Донецька область м. Мирноград вул. Челюскіна, 225. Проте, в порушення вимог частини 4 ст. 10 ЦПК України суд не запропонував позивачу надати йому для дослідження домову книгу з метою зясування часу реєстрації позивача за адресою: Донецька область м. Мирноград вул. Челюскіна, 225, або нову довідку з зазначенням часу, з якого позивач проживає за зазначеною адресою, тобто неповно зясував обставини, що мають значення для справи, про що позивач обґрунтовано зазначає в апеляційній скарзі.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції не виконав вимоги частини 4 ст. 10 ЦПК України, що є порушенням норм процесуального права, яке призвело до неповного зясування обставини, що мають значення для справи.

З наданого відповідачем основного списку виписки вугілля на 2017 рік (пенсіонери) встановлено, що позивач в цей список включений під № 636, його прізвище в списку закреслене з позначкою «акт не проживає» (а.с. 99-101).

Посилаючись в листі № 01/11-58 від 03.04.2017 року на те, що позивач виключений зі списків осіб, що мають право на забезпечення вугіллям на побутові потреби рішенням комісії підприємства (а.с. 12), відповідач на пропозицію апеляційного суду, яка була направлена відповідачу супровідним листом № 235/1936/17 (22-ц/775/1414/2017) від 08.08.2017 року (а.с. 90), копію такого рішення апеляційному суду не надав, при викресленні позивача зі списків посилання на таке рішення відсутнє, тобто відповідач не довів законність виключення позивача зі списків осіб, що мають право на забезпечення вугіллям на 2017 рік.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України неповне зясування судом обставини, що мають значення для справи; порушення норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Отже, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Враховуючи, що позивач відноситься до категорії осіб, які зазначені в частині 7 ст. 43 Гірничого закону України, йому на праві власності належить житловий будинок, який має пічне опалення та пічне кухонне вогнище, в цьому житловому будинку він зареєстрований та проживає з 2000 року, відповідачем не доведена наявність у нього іншого місця проживання, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивач має право на безоплатне забезпечення вугіллям на побутові потреби, зі списків осіб, що мають право на отримання вугілля на побутові потреби на 2017 рік, він виключений відповідачем безпідставно, а тому його позовні вимоги про зобовязання відповідача включити його до списку осіб, які мають право на безоплатне вугілля на побутові потреби з 01 січня 2017 року, підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Норма забезпечення позивача вугіллям не є предметом позову по цій справі.

Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір з позовної заяви - в розмірі 640 грн. (а.с. 1-2), з апеляційної скарги - в розмірі 704,00 грн. (а.с. 57), тобто в розмірі, який встановлений п/п 2, 6 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 8.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (в редакції Закону № 484-VIII від 22.05.2015 року).

Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 344 грн. (640 + 704).

Керуючись ст. 307, ст. 309, ст. 314, ст. 316 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 липня 2017 року скасувати.

Зобовязати Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» (, юридична адреса: м. Родинське, Донецька область, 85310) включити ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_7, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до списку осіб, які мають право на безоплатне отримання вугілля на побутові потреби на 2017 рік.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_2 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1 344 (одну тисячу триста сорок чотири) гривні 00 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: В.П. Курило

ОСОБА_13