ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/888/17
провадження № 2/753/2878/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Даниленко В.В.

при секретарі Слаква О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_2 до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві, Головного територіального управління юстиції у м.Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути 115 200 грн. 00 коп., на його користь з Державного бюджету, за завдану моральну шкоду Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві.

Свої вимоги мотивував тим, що 23 вересня 2015 року він подав, заяву та виконавчий лист, до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в м.Києві, для примусового виконання рішення Апеляційного суду м.Києва, від 23.12.2014 року , про виселення з квартири. 15 жовтня 2015 року, було відкрито виконавче провадження ВП № 49029314. Відповідно до положень ч. 2 ст.30 Закону України « Про виконавче провадження», що був чинний на той час: «2. Державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк ». Але, за пройдений час, з 23.09.2015 року, рішення суду не виконано. Вина головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві , Тущенка П.Л., щодо невиконання рішення Апеляційного суду м.Києва, від 23.12.2014 року, про виселення з квартири, по виконавчому провадженню ВП№ 49029314, встановлена ухвалою Дарницького районного суду м.Києва, від 19.04.2016 року, а тому, не потребує, повторного, доказування. Ухвала суду набрала законної сили, але до цього часу не виконана.

Позивач вказує, що бездіяльність відповідача, щодо невиконання рішення Апеляційного суду м.Києва від 23.12.2014 року, про виселення з квартири та невиконання ухвали Дарницького районного суду м.Києва від 19.04.2016 року, по виконавчому провадженню ВП № 49029314 про виселення з квартири, протягом 16 місяців, завдала, мені, моральної шкоди. Мотивуючи це тим, що протиправна бездіяльність державного виконавця, завдала, йому душевні страждання, оскільки його звичайний ритм життя змінився, він був змушений протягом тривалого часу стояти у чергах у виконавчій службі, витрачати свій час та нерви з метою добитися виконання рішень судів, звертатися до суду, у порушенні його прав власника, оскільки не міг розпорядитися та користуватися своїм майном, перебувати у судових процесах, у душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття. Все це викликало душевні страждання від неможливості добитись справедливості та задоволення вимог, які присуджені судом. Неправомірна бездіяльність головного державного виконавця Тущенка П.Л., також завдала йому душевних і моральних страждань, що виразилося у погіршенні стану здоров'я, погіршенні самопочуття. Від порушення його прав, він перенервував, переніс нервові стреси, піднявся тиск та боліло серце. Позивач звертався до лікарні. Також, оскільки він не працює то лікарняний листок він не отримував.

В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача Головного територіального управління юстиції у м.Києві, Головного територіального управління юстиції у м.Києві просила відмовити в задоволенні позову.

Представник Управління Державної казначейської служби України в Дарницькому районі м.Києва в судове засідання не з'явився, надавши суду свої письмові пояснення, в яких просивши суд відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справ, суд приходить до висновку що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено: постановою державного виконавця Шевченко М.Р. від 15.10.2015 року було відкрито виконавче провадження ВП №49029314 щодо примусового виконання рішення суду на підставі виконавчого листа №753/12204/14-ц, виданого 23.09.2015 року Дарницьким районним судом м. Києва - про виселення ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1 (а.с.59-75, 64); в подальшому виконавче провадження було передано головному державному виконавцю Тущенко П.Л.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва 19.04.2016 року по справі №753/2758/16-ц, скаргу ОСОБА_2 задоволено, зобов'язано Головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Тущенко Петра Леонідовича, Відділ державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві провести необхідні виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні ВП №49029314 від 15.10.2015 року - на підставі виконавчого листа №753/12204/14-ц, виданого 23.09.2015 року Дарницьким районним судом м. Києва, про виселення ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ст.124 Конституції України, ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» , ч.І ст.14 ЦПК України : « 2. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом».

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вина старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м.Києві, Тущенка П.Л., встановлена рішеннями суду, а тому, не потребує повторного доказування.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002 визначено, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежено законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім'ї, і рівних та невід'ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Ці ідеї відображені й у Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов'язком держави (ст. 3 Конституції України).

Відповідно до положення статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Основний Закон України заклав серйозне підґрунтя для розвитку і зміцнення демократичної, соціальної і правової держави, в якій людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. В Конституції України відображається надзвичайно цінна ідея про те, що саме держава функціонує для людини, відповідає перед нею за свою діяльність, а не навпаки.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до положень ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Судовим розглядом встановлено, що позивач в зв'язку з неправомірними діями відповідача зазнав значних моральних страждань, які виражені в тому, що його звичайний, ритм життя змінився.

Однак, враховуючи конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки та виходячи із змісту Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", п.9 якої передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин; зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги частково та розмір відшкодування моральної шкоди визначити у розмірі 5000 грн.

На підставі вищесказаного та керуючись ст.ст. 56, 124 Конституції України , ст.ст. 23,1167,1173,1174 ЦК України, ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ст..ст. 10,11,27,60,84,88,212-215, 226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві, Головного територіального управління юстиції у м.Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: