Справа № 450/3016/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/783/4427/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідачів ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, з участю третіх осіб Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Пустомитівської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Бризіцької Ганни Петрівни, Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання недійсним договору дарування житлового будинку та визнання права власності в порядку спадкування, -

встановила:

У листопаді 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання недійсним договору дарування житлового будинку та визнання права власності в порядку спадкування.

Вимоги обґрунтовує тим, що його батько ОСОБА_8 помер у 1981 році. Після смерті батька відкрилася спадщина, в склад якої увійшов спірний житловий будинок, побудований у 1960 р. Станом на час смерті батька будинок був одноповерховим. Загальна площа житлового будинку становила 66,2 кв.м., розмір житлової площі 26,9 кв.м.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_8 були його мати ОСОБА_9, дружина ОСОБА_5 і діти ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Після відкриття спадщини жоден із спадкоємців першої черги не звертався в державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини. При цьому, кожен із спадкоємців першої черги фактично вступив в управління і володіння спадковим майном, тому вважались такими, що прийняли спадщину в рівних частинах, кожен по 1/4 частини будинку.

Незважаючи на це, мама позивача ОСОБА_5, без його відома, оформила право власності на спірний житловий будинок лише на себе, провела незаконну добудову другого поверху, яку узаконила рішенням суду, в подальшому подарувала спірний будинок в цілому відповідачці ОСОБА_6, чим грубо порушили його майнові права на спадкове майно після смерті батька.

Просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 видане 13.11.2001 року ОСОБА_5, визнати недійсним договір дарування житлового будинку під АДРЕСА_2, укладений 11.08.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, визнати за ним право власності на ? частину будинку АДРЕСА_3

24.06.2016 року позивач ОСОБА_2 подав заяву про збільшення позовних вимог, просив додатково визнати недійсним рішення № 72 від 28 вересня 2011 року виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_4 за ОСОБА_5, а також визнати недійсним рішення № 90 від 09 листопада 2011 року виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області «Про узаконення житлового будинку АДРЕСА_4, збудованого без належно оформлених документів (а.с. 114).

Ухвалою судового засідання від 04.11.2016 року повернуто заяву позивача ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог.

04.11.2016 року представника позивача Марусяк В.Я. подав заяву про зменшення позовних вимог, просив визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину першого поверху, загальною площею 66,2 квадратних метра, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом (а.с. 133).

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/3 частину першого поверху будинку, загальною площею 66,2 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, покликається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, тому рішення підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що представництво його інтересів в суді першої інстанції здійснював адвокат Марусяк В.Я., на підставі договору про надання правової допомоги та представництво інтересів № 23/16 від 28.03.2016 року.

Звертає увагу на те, що договором адвокату надано виключно загальні повноваження особи, яка бере участь у справі, передбачені ст. 27 ЦПК України.

Повноваження на збільшення чи зменшення розміру позовних вимог йому не надавались, тому вчиняти дії такого характеру міг виключно позивач.

Вважає, що подана 04.11.2016 року Марусяком В.Я. заява про зменшення позовних вимог прийнята судом з порушенням вимог ст. 174 ЦПК України та відповідних роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства про розгляді справ у суді першої інстанції».

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідачів ОСОБА_4 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скаргивідсутні виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що вимоги щодо оскарження рішень органів місцевого самоврядування щодо приватизації спірного житлового будинку ОСОБА_5, позивач не ставив, тому доводи позивача щодо порушення його майнових прав приватизацією ОСОБА_5 спірного житлового будинку та в подальшому відчуження такого ОСОБА_6, суд до уваги не взяв.

Більше того, позивачем не представлено суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про належність спірного житлового будинку під АДРЕСА_1 його батьку ОСОБА_8 станом на час його смерті у 1981 році та належність даного майна до спадкової маси.

Таким чином, доводи позивача щодо прийняття ним спадщини після смерті батька ОСОБА_8, яка складається з 1/3 спірного житлового будинку, суд вважав недоведеним, відтак не доведеним є і виникнення у нього майнових прав на спірне майно, тому вимоги щодо захисту його порушених майнових прав щодо спірного нерухомого майна є безпідставними.

Враховуючи наявні матеріали справи, дослідженні судом та подані сторонами докази судова колегія приходить переконання, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає наведеним вище вимогам закону з наступних підстав.

Зважаючи на те, що рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 травня 2017 року позивачем ОСОБА_11 оскаржується фактично лише в частині допущених судом порушень норм процесуального права, в силу вимог ст. 303 ЦПК України підстави для перевірки оскаржуваного рішення колегією суддів в межах розгляду спору по суті, відсутні.

Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України).

Згідно із ст. 328 ЦК України , право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом положень ст. 392 ЦК України право власності може бути визнано на підставі рішення суду за умови наявності правових підстав для підтвердження позивачем права власності на спірне майно.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти.

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. помер ОСОБА_8, який був батьком позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_6, а відповідачу ОСОБА_5 чоловіком, який до дня смерті проживав в с. Лисиничі, Пустомитівського району Львівської області (а.с. 82, 83).

Згідно з п.п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, положення зазначеного Кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли до набрання чинності Кодексом або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої цього Кодексу «Спадкове право» застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Звертаючись з позовними вимогами, позивач ОСОБА_2 покликається на те, що фактично прийняв спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті його батька ОСОБА_8 (1981 р.), тому спірні відносини регулюються нормами ЦК УРСР.

Розділом другим ЦК УРСР (1963 року) регулюються відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування та розпоряджання майном.

Згідно із ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, до спадкоємців першої черги за законом належать діти, дружина і батьки померлого, спадкоємці першої черги за законом успадковують майно померлого в рівних частках.

Таким чином, після смерті ОСОБА_8 спадкоємцями першої черги були мати ОСОБА_9, дружина ОСОБА_5 та діти ОСОБА_2, ОСОБА_6

Спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в ній статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч .ч. 1, 2 ст.549 ЦК УРСР).

Згідно довідки державного нотаріуса Пустомитівської державної нотаріальної контори № 1885/01-16 від 28.12.2015 року спадкова справа на спадкодавця ОСОБА_8, який помер у 1981 році не заведена.

Більше того, з матеріалів Інвентаризаційної справи, а саме довідки виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради № 1359 від 03.10.2001 р. встановлено, що згідно по-господарських книг Лисиничівської сільської ради, господарство в селі Лисиничі, яке в даний час являється будинковолодінням АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_5. На балансі будинковолодіння не рахується (а.с. 7).

Крім цього, рішенням № 72 від 28 вересня 2001 року виконком сільської ради доручив Обласному комунальному підприємству Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» оформити право власності та видати свідоцтво про право власності на ОСОБА_5 (а.с. 6)

В подальшому рішенням № 90 від 9 листопада 2001 року виконком сільської ради дав дозвіл ОСОБА_5 на узаконення житлового будинку АДРЕСА_1, збудованого без належно оформлених документів (а.с. 8).

13 листопада 2001 року Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» видано ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок (а.с. 9).

Сторони не заперечують, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 провели добудову другого поверху спірного житлового будинку на що рішенням виконкому сільської ради № 154 від 27.07.2007 року надано дозвіл (а.с. 10).

На підставі заочного рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19.06.2009 р. за ОСОБА_5 визнано право власності на спірний будинок в цілому на підставі чого Обласним комунальним підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» за ОСОБА_5 зареєстровано право власності в цілому на житловий будинок, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 3 серпня 2009 року (а.с. 12, 13).

За договором дарування від 11 серпня 2009 року, який посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Бризіцькою Г.П. - відповідач ОСОБА_5 подарувала спірний будинок під АДРЕСА_1 своїй дочці відповідачу по справі ОСОБА_6, яка в подальшому зареєструвала будинок на своє ім'я, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 серпня 2009 року (а.с. 14, 15).

Таким чином, відповідач ОСОБА_6 є власником спірного будинку, незаконність набуття якого судом не встановлена, а позивачем не доведена, оскільки відповідні рішення, на підставі яких зареєстровано право власності, є чинними та у встановленому порядку не оскаржувались.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивач не представив суду доказів, які б свідчили про належність спірного житлового будинку його батькові ОСОБА_8, який помер у 1981 році та належність даного майна до спадкової маси після його смерті, тому доводи позивача щодо прийняття ним спадщини після смерті батька, яка складається з 1/3 спірного житлового будинку, як і порушення його майнових прав щодо спірного нерухомого майна, є безпідставними.

В свою чергу, статтею 30 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

З матеріалів справи вбачається, що звернувшись з позовними вимогами (а.с. 2-5) позивач ОСОБА_2 визначив відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6, тому подавши заяву про уточнення позовних вимог від 24.06.2016 р., позивач фактично скористався правом, передбаченим ст. 31 ЦПК України на збільшення позовних вимог, при цьому пред'явив нові вимоги до третьої особи Лисиничівської сільської ради, яка не стороною у справі, процесуальне становище якої на відповідача не змінювалося, тому не може відповідати за такими (а.с. 114).

Зважаючи на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про повернення позивачу ОСОБА_2 його заяви про збільшення позовних вимог та роз'яснив його право на звернення з такими в загальному порядку (а.с. 138).

Таким чином, колегія суддів констатує те, що позивач ОСОБА_2 не позбавлений права звернутись в суд з позовом з відповідними вимогами, визначивши належний суб'єктний склад, які мають за ним відповідати.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 38 ЦПК України сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Правова допомога в цивільному судочинстві включає в себе юридичні консультації, участь у позасудовому врегулюванні спору, участь у переговорах, підготовка проектів юридичних документів (заяв, пояснень, клопотань, скарг), представництво в суді та інші фактичні та юридичні дії, яка вчиняє особа, яка надає правову допомогу.

Згідно із ч. 4 ст. 42 ЦПК України повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватись ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором. До ордера обов'язково додається витяг із договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін договору.

Судом встановлено, що представництво інтересів позивача ОСОБА_2 згідно договору про надання правової допомоги та представництва інтересів № 23/16 від 28.03.2016 р. здійснював адвокат Марусяк В.Я. (свідоцтво № 931 від 09.08.2012 р.).

Розділом 2 договору передбачено права та обов'язки сторін.

При цьому, повноваженнями на збільшення та зменшення розміру позовних вимог, які визначені ст. 31 ЦПК України, адвокат Марусяк В.Я. за умовами договору наділений не був, тому у суду не було правових підстав для прийняття до уваги його заяви про зменшення позовних вимог від 04.11.2016 р. (а.с. 133).

Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції з порушенням вимог ст.ст. 12, 27, 31, 208 ЦПК України прийняв заяву адвоката Марусяка В.Я. про зменшення позовних вимог від 04.11.2016 року, відтак помилково вирішив по суті лише вимогу про визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину першого поверху, загальною площею 66,2 квадратних метра, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, залишивши без вирішення інші вимоги.

Разом з тим, враховуючи встановлені за наслідками розгляду справи обставини, а саме, що відповідач ОСОБА_6 є власником спірного будинку, незаконність набуття якого судом не встановлена, а позивачем не доведена, оскільки відповідні рішення, на підставі яких зареєстровано право власності, є чинними та у встановленому порядку не оскаржувались, відтак не підлягають до задоволення і позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 видане 13.11.2001 року ОСОБА_5, а також про визнання недійсним договору дарування житлового будинку під АДРЕСА_2, укладений 11.08.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Таким чином, рішення суду першої інстанції необхідно змінити, викласти абзац перший резолютивної частини рішення в наступній редакції: у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 видане 13.11.2001 року ОСОБА_5, визнання недійсним договору дарування житлового будинку під АДРЕСА_2, укладеного 11.08.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, визнання за ОСОБА_2 право власності на ? частину будинку АДРЕСА_5 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 - відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 травня 2017 року - змінити.

Викласти абзац перший резолютивної частини рішення в наступній редакції:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 видане 13.11.2001 року ОСОБА_5, визнання недійсним договору дарування житлового будинку під АДРЕСА_2, укладеного 11.08.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, визнання за ОСОБА_2 право власності на ? частину будинку АДРЕСА_5 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 - відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк