Справа № 479/495/17
№ 2/479/279/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2017 року Кривоозерський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді Кондрачук А.П.

при секретарі Добровольській І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Криве Озеро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, вказуючи на те, що 22 травня 2017 року між ним та відповідачем по справі - Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» в особі менеджера Черкаського регіонального офісу ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу № 2363. Згідно якого відповідач зобовязався придбати та передати йому на умовах фінансового лізингу в користування автомобіль «ОСОБА_3 Крос» 2014 року випуску, обємом 1,6 л, з механічною трансмісією та переднім приводом 4х2, вартість якого складала 146 000 грн.

Посилаючись на зайнятість з іншими клієнтами детально ознайомитись з умовами договору представник відповідача позивачу не надав можливості, тому договір був підписаний без повного з ним ознайомлення.

Ознайомившись з умовами договору позивач встановив, що в п. 8.2 договору зазначена вартість автомобіля 13 581 доларів 13 центів США з урахуванням ПДВ, що у гривневому еквіваленті становить 359 900 грн., на що менеджер ОСОБА_2 запевнила, що у договорі вказана вартість автомобіля 2017 року випуску, а оскільки він бажає придбати автомобіль 2014 року випуску його повна вартість буде складати 146 000 грн.

За прийняття таких умов позивачем в той же день було сплачено авансовий внесок у розмірі 35 900 грн., а обумовлений автомобіль він мав отримати протягом 2-3 днів. Проте, за кілька тижнів в телефонному режимі менеджер Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» повідомила, що за обумовленою ціною автомобіля «ОСОБА_3 Крос» немає, що вартість транспортного засобу зросла, через що необхідно доплатити аванс в сумі 20 000 грн.

Після чого позивач усвідомив, що менеджери Черкаського регіонального центру Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» ведуть нечесну підприємницьку діяльність, оскільки завели його в оману щодо вартості автомобіля, тому умови договору невідповідність положень договору фінансового лізингу справедливості та рівності сторін у договорі, стали для нього неприйнятними, не відповідають діючому законодавству та обмежують його права як споживача, тому просив позов задовольнити.

В судове засідання позивач не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином.

Представник позивача в судовому засіданні просив визнати договір фінансового лізингу № 2363 від 22 травня 2017 року недійсним, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1 кошти в загальному розмірі 41 989 грн. 90 коп. Із них 35 990 грн. комісія за організацію договору фінансового лізингу від 22 травня 2017 року 359 грн. 90 коп. витрати сплати комісії банку, 5 000 грн. - моральну шкоду, 640 грн. витрати за сплату судового збору.

Однак в судовому засіданні подав заяву про залишення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в сумі 5 000 грн. без розгляду.

Ухвалою суду від 27 грудня 2017 року в задоволені заяви представника позивача про залишення позовних вимог в частині стягнення відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000 грн. без розгляду відмовлено, оскільки згідно вимог п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України така заява позивача повинна бути подана до початку розгляду справи по суті.

Представник відповідача в судове засідання двічі не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином. До суду подав заперечення, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає позов безпідставним та необґрунтованим. Заяви про розгляд справи за його відсутності не надав.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних обставин.

Судом встановлено: 22 травня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 2363 про придбання в лізинг автомобіля «ОСОБА_3 Крос».

Відповідно до умов Договору лізингодавець відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором.

Відповідно до п. 1.1 Договору, предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб автомобіль марки «ОСОБА_3 Крос» обємом 1,6 л, привід 4х2, що зазначено в специфікації та в додатку № 2 Договору. Вартість предмета лізингу згідно п. 8.2 Договору становить 13 581,13 доларів США з урахуванням ПДВ, що еквівалентно 359 900 грн.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору зазначається в даному договорі та в додатку № 1.

Відповідно до наданої копії квитанції 22 травня 2017 року позивач сплатив відповідачу 35 990 гривень, в графі «призначення» вказано комісія за організацію по договору фінансового лізингу № 2363 від 22 травня 2017 року.

Згідно п. 1.7 укладеного договору фінансового лізингу предмет договору передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 (дев'яносто) календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності , сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що він вступає в силу з моменту його підписання сторонами, та діє до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором.

Згідно п. 4.1 договору лізингу встановлено строк передачі предмета лізингу, буде залежати від розміру сплаченого авансового платежу на рахунок лізингодавця з урахуванням умов зазначених в п. 1.7 Договору.

Так, у договорі (п.12.1) зазначено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1 (сплата комісії за організацію Договору та авансового збору, комісія за передачу предмету лізингу), та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановленого чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Тому, посилаючись на вказані умови договору фінансового лізингу в заперечені відповідач вважає можливим не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім.

Однак це протирічить вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, Закон України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг, різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст. 11 цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Як передбачено ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини першої, другої статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу.

Згідно статті 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частиною першою та третьою ст. 760 УК України, передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюється цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України, договір підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст.220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч 2 ст. 627 Цивільного кодексу України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Як передбачено в ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Але в п. 8.2 укладеного Договору вказана тільки ціна автомобіля, не вказано рік його випуску, технічну характеристику, строк поставки, якість, комплектність, його заміну безоплатного усунення недоліків, що порушує права споживача та порушує вимоги ст. 808 ЦК України, якщо також передбачено що за договором непрямого лізингу продавець несе відповідальність перед лізингоодержувачем за вказані вище ризики.

Так, відповідно до вимог п.9.5 Договору передбачено, що остаточна вартість предмета лізингу подальші лізингові та інші обовязкові платежі будуть визначені у Додатку № 3 до даного Договору, який є його невідємною частиною та який сторони зобовязані підписати до моменту передачі транспортного засобу.

В п. 10.1, 10.3, 10.4 Договору передбачено, що лізинговий періодичний платіж, що сплачується на користь лізингодавця відповідно до графіку сплати лізингових періодичних платежів згідно Додатку № 3, який сторони зобовязані підписати.

Як передбачено в договорі фінансового лізингу № 2363 від 22 травня 2017 року (п.17.2) сторони при укладені договору фінансового лізингу беруть на себе зобовязання відповідач придбання та передачу позивачу зазначеного автомобіля, а позивач здійснити його оплату по договірній ціні. Згідно вказаного договору ціна, порядок та умови виконання взаємних зобовязань визначено в договорі та Додатках № 1 авансові платежі, Додатку № 2 специфікація до договору фінансового лізингу, Додатку № 3 остаточна вартість предмета лізингу та обовязкові платежі, графік платежів на виконання договору лізингу.

Проте та вимогу суду таких додатків суду не надано, з чого можна зробити висновок, що вони не укладені.

Крім того в п.п. 17.2, 17.3, 17.4 Договору передбачено, що підписання Договору та Додатків до нього свідчить про те, що лізингоодержувач отримав усі конкретно викладені дані, що стосуються змісту даного договору та Додатків до нього, проінформований про всі можливі витрати і ризики у звязку з укладенням та виконанням даного Договору, але цього відповідачем не зроблено, що порушує права споживача.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі.

Тобто, умовами укладеного договору фінансового лізингу № 2363 від 22 травня 2017 року виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Також частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 січня 2004 року визначено Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг

майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

У графі «визначення термінів» Договору визначено, що комісія за організацію договору це першочерговий фінансовий платіж, який входить до складу обовязкових платежів, що сплачує лізингоодержувач на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Відповідачем отримано 22 травня 2017 року 35 990 грн. лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та при розірванні договору у будь-якому випадку, навіть за невиконання зобовязання відповідачем, це платіж не повертається (п.12.1 Договору).

Так в п. 12.1 Договору, передбачено, що у разі розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача поверненню підлягає 80% сплаченого платежу, а 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається.

Отже за невиконання своїх зобовязань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а навпаки отримує вигоду штраф у розмірі 20% від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору, що порушує принцип добросовістності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків, завдає шкоди позивачеві, а тому зазначена в п. 12.1 умова Договору є несправедливою в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 4,5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до вимог ч.1ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року зі змінами, діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою ( п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) визнається судом недійсним, оскільки на запит суду такої ліцензії суду відповідачем не надано.

Тобто, вказані порушення зі сторони відповідача, відповідно до ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 638, 220, 227, 628, 799, 806 ЦК України, ст.ст. 6, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» є підставою для визнання недійсним зазначеного договору фінансового лізингу

Тому, за таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сумі в розмірі 35 990,00 грн., які були сплачені на виконання оспорюваного договору фінансового лізингу, комісія за організацію договору фінансового лізингу, 359 грн. сума комісії, 640 грн. сплата судового збору.

На підставі ст.ст. 203, 204, 220, 215-216, 227, 509, 628, 799, 806-808, 1167 ЦК України, ст.ст. 15, 21-22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 2, 6, 11, 17 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», керуючись ст.ст. 76-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати договір фінансового лізингу № 2363 від 22 травня 2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та ОСОБА_1, про придбання в лізинг автомобіля «ОСОБА_3 Крос» 2014 року випуску недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1 (МФО 326461, , ІПН НОМЕР_1, р/р 7680, відкритий у ТВБВ № 10014/0142 філії Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк») кошти в загальному розмірі 36 989 грн. 90 коп., з яких:

-35 990 грн. 00 коп. комісія за організацію договору фінансового лізингу № 2363 від 22 травня 2017 року,

-359 грн. 90 коп. збитку внаслідок сплати комісії банку,

-640 грн. витрати за сплату судового збору.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в сумі 5 000 грн. відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Апеляційна скарга має відповідати вимогам ст. 356 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

СУДДЯ: (підпис)

Копія вірна:

Суддя Кривоозерського

районного суду ОСОБА_4

Рішення набрало законної сили «____» ______________ 2018 року

Оригінал рішення зберігається в цивільній справі № 479/495/17.

Керівник апарату суду ОСОБА_5