Справа №487/2300/17 29.11.2017 29.11.2017 29.11.2017
Провадження №22-ц/784/2409/17
Категорія 43 Єдиний унікальний номер 487/2300/17
Номер провадження 22-ц/784/2409/17
Головуючий у І інстанції Щербина С. В. Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 листопада 2017 року місто Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:
Головуючого Прокопчук Л.М.,
Суддів: Коломієць В.В., Колосовського С.Ю.
Із секретарем судового засідання Тищенко Л.С.

за участю позивача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3
представника відповідача ОСОБА_4 (а.с. 57)
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права користування кімнатою, зобовязання надати ордер на житлову кімнату у гуртожитку,
В С Т А Н О В И Л А :
26 квітня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що вона з 2008 року проживає у в кімнаті 12 гуртожитку по вул. Бутоми, 9 в м. Миколаєві, що підтверджується договорами про надання послуг по утриманню (обслуговуванню) одного ліжко-місця у вказаній кімнаті, укладеними у 2011-2012 роках між нею та ТОВ «Корабел-Промбуд» - власником гуртожитку на той час.
23 квітня 2013 року відповідачем було видано ордер № 56 на право зайняття нею житла розміром ліжко-місце в кімнаті №12 гуртожитку за зазначеною адресою. З травня 2013 року вона зареєстрована за вказаною адресою. Іншого житла в неї не має, а надання ордеру лише на ліжко-місце означає, що вона не матиме у подальшому можливості для реалізації права на приватизацію вказаної кімнати в гуртожитку. Вона неодноразово зверталась до відповідача з приводу надання їй окремої кімнати з видачею відповідного ордеру, але отримувала відмову. Вважає, що такими діями відповідач порушує її право на житло та приватизацію житла. Просила визнати за нею право користування кімнатою 12 в гуртожитку за адресою вул. Бутоми, 9 в м. Миколаєві та зобовязати виконавчий комітет Миколаївської міської ради видати ордер на право заняття нею вказаної кімнати (а.с. 2-4).
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.60-62).
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити (а.с. 63-65).
В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Представник відповідача просила відмовити в задоволенні скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваного заочного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 02.09.2008 року проживає в гуртожитку №6 за адресою вул. Бутоми, 9 в м. Миколаєві. Про це свідчать договори, укладені між нею та ТОВ «Корабел-Промбуд» у 2010-2012 роках про надання послуг по утриманню (обслуговуванню) ліжко-місця у житловій кімнаті у гуртожитку для проживання самотніх громадян, розташованого по вул. Бутоми, 9 в м. Миколаєві. 23 квітня 2013 року відповідачем було видано ордер № 56 на право зайняття нею житла розміром ліжко-місце в гуртожитку за вказаною адресою. Позивач зверталась до відповідача з приводу надання їй окремої кімнати в гуртожитку, але рішенням громадської комісії з житлових питань при виконкомі ММР від 26.06.2013 року їй в цьому було відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання за позивачем права користування кімнатою 12 у гуртожитку по вул. Бутоми, 9 в м. Миколаєві , суд виходив з того, що позивач на законних підставах проживає в зазначеній кімнаті гуртожитку, її право користування спірним приміщенням ніким не оспорюється, спору з цього приводу не існує, тому в зазначеній частині позовні вимоги безпідставні і задоволенню не підлягають.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог щодо зобовязання відповідача надати ордер на житлову кімнату у гуртожитку, суд зазначив, що ордер на жилу площу у гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації. У встановленому законом порядку такого рішення уповноважені на це органи не приймали. За Конституцією України судові рішення не можуть будь-яким чином підміняти собою рішення органу державної влади.
З висновками суду можна погодитись частково.
Відповідно до положень ст.ст. 128, 129 ЖК України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.
Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.
На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 128 ЖК України (в редакції, яка дії з 04.06.2017 року) порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім'ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.
Згідно ст. 129 ЖК України (в редакції, яка дії з 04.06.2017 року) на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.
Відповідно до 8, 9 Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку; будівництва та житлово-комунального господарства України (2), від 27.04.2015 року № 84, який діє з 19.08.2015 року, жила площа в гуртожитках надається відповідно до статті 128 Житлового кодексу Української РСР незалежно від черговості, наявності пільг тощо.
Жила площа в гуртожитках надається в розмірі не менше 6 квадратних метрів на одну особу.
Відповідно до п. 9 ч.1 ст. 1-1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (в редакції, яка дії з 04.06.2017 року) ліжко-місце - умовна частина площі жилого приміщення у гуртожитку (кімнати, жилого блоку чи секції), визначена та виділена для тимчасового проживання в ньому одночасно декількох одиноких осіб однієї статі, не пов'язаних між собою сімейними та/або родинними стосунками. Площа одного ліжко-місця визначається власником гуртожитку з розрахунку на одну особу для кожного типу гуртожитку та не може бути меншою за розмір, визначений відповідно до санітарних норм, затверджених згідно із законодавством.
З матеріалів справи вбачається, що будинок №9 по вул. Бутоми в м. Миколаєві зареєстровано як гуртожиток та переданий у комунальну власність територіальної громади м. Миколаєва від ПАТ «Черноморський судно-будівний завод» відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 21.04.2011 року № 5/24 (а.с. 76).
Миколаївським міським головою 01.06.2012 року затверджено акт приймання-передачі вказаного гуртожитку (а.с. 77-82).
Розпорядженням Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 05.06.2012 року № 78р зазначений гуртожиток передано КП «СКП «Гуртожиток» та закріплений за ним на праві господарського відання.
З наведеного вбачається, що власником спірного житла є територіальна громада м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради, яка передала повноваження по управлінню будинком КП «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток».
Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 23.04.2013 року позивачу видано ордер № 56 серія 002315 на право зайняття житла в гуртожитку по вул. Бутоми 9 кімната 12 розміром ліжко-місце (а.с. 15).
Відповідно до ордеру, виданому відповідачем, позивач була вселена в кімнату №12 з правом зайняття житла розміром ліжко-місце.
Згідно до наведених вище приписів ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім'ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.
Судом встановлено, що гуртожиток, де проживає позивач, перебуває у власності територіальної громади м. Миколаєва.
Вирішення питань щодо розподілу та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності відповідно до чинного законодавства, зокрема п. 2 ч.1 ст. 30 Закону України від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст. 15 ЖК України є виключно компетенцією виконавчого органу сільських, селищних, міських рад.
Згідно з пунктом 3 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР N 470 від 11.12.84 року квартирний облік, установлення черговості на одержання жилої площі, а також її розподіл здійснюються під громадським контролем і з додержанням гласності. Рішення виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів з питань квартирного обліку і надання жилих приміщень приймаються за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті у складі голови або заступника голови виконавчого комітету (голова комісії), представника профспілкового органу (заступник голови комісії), депутатів Ради, представників громадських організацій, трудових колективів. Склад комісії затверджується виконавчим комітетом місцевої Ради. З питань, що розглядаються, комісія підготовляє пропозиції і вносить їх на розгляд виконавчого комітету місцевої Ради.
Звернення позивача до відповідача з приводу надання їй окремої кімнати в гуртожитку вирішувалось на засіданні громадської комісії з житлових питань при виконкомі Миколаївської міської ради (а.с. 17-21, 26).
З матеріалів справи вбачається, що вказаний орган питання щодо надання у користування позивачу кімнати № 12 в гуртожитку на розгляд виконавчого комітету не вносив і відповідно відповідачем це питання не вирішувалось.
Глава 2 ЖК про користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду і глава 4 ЖК про користування гуртожитками регулюють не аналогічні правовідносини, і в останній немає посилання на те, що на правовідносини, які нею регулюються, поширюється дія глави 2 ЖК. Підстав для висновку про її поширення також немає.
Оскільки компетентним органом питання щодо надання у користування позивача спірної жилої площі не вирішувалось, вирішення цього питання судом буде суперечити положенням ст. 6 Конституції України, відповідно до якої органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Саме з цих підстав в задоволенні позову щодо визнання права користування кімнатою в гуртожитку позивачу слід відмовити. Висновок суду про відсутність спору в частині визнання права користування кімнатою в гуртожитку не відповідає обставинам справи, є необґрунтованим. Але зазначений висновок не впливає на правильне по суті прийняте судом рішення, тому відповідно до ч.2 ст. 308 ЦПК України підстави для зміни чи скасування судового рішення відсутні.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що одним з способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України) є вірним, але позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. (ОСОБА_1 Верховного Суду від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України).
Право позивача на користування спірною кімнатою не вирішувалось органом, який за законом має на це право, про що зазначалося вище.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо необгрутованості рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про зобовязання відповідача видати позивачу ордер на право зайняття спірної кімнати слід зазначити, що погодитись з ними не можна.
Відмовляючи в задоволенні позову в зазначеній частині, суд першої інстанції вірно послався на положення ст.ст. 6, 19 Конституції України, ст.ст. 128, 129 ЖК України.
Правову позицію, викладену в постанові колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 16.09.2015 року по справі №826/4418/14, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, не можна застосувати до спірних правовідносин, оскільки порушення митними органами прав позивача по вказаній справі було встановлено раніше винесеною постановою суду.
У справі, що переглядається, відсутні докази порушення відповідачем прав позивача, висновки про що викладені вище.
Враховуючи вищевикладене рішення суду відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.
Керуючись ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді