АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Кулянди М. І., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, їх представників ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника відповідачки ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Козлова Наталія Володимирівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 вересня 2017 року,

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Козлова Н. В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку. В подальшому позовні вимоги було уточнено.

Зазначали, що позивачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого 21 червня 1999 року виконавчим комітетом Чернівецької міської ради відповідно до рішення виконкому № 277/9 від 29 квітня 1999 року, на праві приватної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1.

16 червня 2000 року позивачі зареєстрували шлюб після чого поліпшувала будинковолодіння шляхом будівництва сараю площею 20 кв. м у 2006 році.

Позивач ОСОБА_2 мав намір укласти із онуком ОСОБА_8 договір довічного утримання, для чого 03 серпня 2007 року вони поїхали до нотаріуса, який дав йому на підпис договір, не роз'яснюючи його умов. У подальшому він дізнався про те, що підписав з відповідачкою не договір довічного утримання, а договір купівлі-продажу, хоча вони з позивачкою продовжували і продовжують проживати у цьому житловому будинку, грошові кошти за житловий будинок йому не передавались.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 серпня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за реєстровим №9502, позивач ОСОБА_2 продав, а відповідачка ОСОБА_6 купила житловий будинок АДРЕСА_1, що фактично не відповідає дійсності та суперечило волі позивача.

Посилаючись на те, що позивач ОСОБА_2 не мав наміру продавати належний йому житловий будинок, оскільки це єдине його житло, яке було ним особисто збудоване, продаж вчинено без згоди позивачки ОСОБА_1 - дружини ОСОБА_2, позивачі просили визнати указаний договір купівлі-продажу будинку недійсним.

Справа розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 вересня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі продажу будинку з належними до нього надвірним будівлями та спорудами АДРЕСА_1, укладений 03 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н. В. за реєстровим № 9502.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_6 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд виходив з його обґрунтованості та доведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Позов про визнання правочину недійсним позивачі пред'явили з підстав його вчинення внаслідок помилки, оскільки ОСОБА_2 мав намір укласти із онуком ОСОБА_8 договір довічного утримання і грошові кошти за договором купівлі-продажу не отримував.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача та стан його здоров'я; наявність у позивача іншого житла крім спірного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу покупцеві та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору купівлі-продажу.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за іншими вищеперерахованими обставинами.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-93цс16 від 16 березня 2016 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

У справі встановлено, що спірний будинок АДРЕСА_1 є єдиним нерухомим майном і єдиним житлом позивача ОСОБА_2, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1, а.с.52) й не оспорюється відповідачкою.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є людьми похилого віку, вони продовжують проживати до даного часу у спірному будинку та користуватися належними до нього надвірними будівлями та спорудами, утримують його.

Натомість відповідачка ні до ні після укладення договору не проживала у спірному будинку, не навідувалася до будинку та не несла витрат по його утриманню.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 часто хворіє та потребує постійного стороннього догляду і допомоги по господарству, що підтверджується виписками з історії хвороби (т.1, а.с.79-80).

Про те, що позивач ОСОБА_2 не мав наміру продавати будинок і гроші від продажу будинку не отримував ствердили в судовому засіданні свідки, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

За наведених встановлених обставин справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апелянта про недоведеність позову та порушення норм матеріального права є необґрунтованими.

У справі встановлено, що у позивача ОСОБА_2 не було наміру та волі на відчуження спірного будинку шляхом укладення саме договору купівлі-продажу житлового будинку, який був та є його єдиним місцем проживання, у нього не було наміру переїжджати на інше місце проживання, він потребував догляду в силу віку та життєвих обставин, що склалися.

Апелянт не заперечує факту продовження проживання позивачів у спірному будинку, утримання ними будинку й надалі, відсутності у позивачів іншого житла, непроживання відповідачки у будинку та невідвідування його після підписання договору.

Поясненнями позивачів, свідків стверджено, що позивач ОСОБА_2 не висловлював наміру відчужувати спірний будинок, а підписуючи договір мав на меті укласти договір довічного утримання.

В апеляційній скарзі йдеться про недоведеність неналежного стану здоров'я позивача ОСОБА_2 станом саме на час укладення договору з огляду на те, що відповідна письмова інформація стосується я періоду після укладення договору.

Проте характер описаних і наявних у позивача захворювань свідчить про їх наявність і на час укладення договору, судом також підставно враховано вік позивача.

Апелянт посилається на недбальство позивача ОСОБА_2, яке не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Проте за встановленими обставинами справи правочин вчинено не внаслідок недбальства як такого, а внаслідок помилки, що охоплюється змістом ст. 229 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про неналежну оцінку показань свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 є надуманими.

Їх показання об'єктивно стверджуються фактом тривалого проживання позивачів у будинку після укладення договору, утримання будинку за власні кошти.

Апелянт посилається на показання свідка ОСОБА_8 та неврахування їх судом першої інстанції, проте указаний свідок давав суперечливі показання, він є сином відповідачки, а тому його пояснення щодо правомірності укладення договору купівлі-продажу не заслуговують на увагу.

В апеляційній скарзі йдеться про неврахування показань нотаріуса Козлової Н.В. про виконання нею вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, про те, що вона була очевидцем передачі грошей за договором купівлі-продажу.

Проте прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз'яснення нотаріусом суті договору не є визначальним для висновку про наявність у сторони правочину волі на укладення певного виду правочину, а у тексті договору зазначено про передачу грошей не під час укладення договору, а до його укладення.

Нотаріус також ствердно не могла відповісти у якій валюті проводився розрахунок між сторонами.

Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення доводи апелянта про вихід суду першої інстанції за межі підстав позову.

Наведення у мотивувальній частині рішення змісту окремих норм Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03 березня 2004 року щодо порядку посвідчення правочинів зі згоди другого з подружжя не свідчить про вихід суду за межі підстав позову, оскільки вимога позивачки ОСОБА_1 ґрунтується на її твердженні про посвідчення оспорюваного договору без її письмової згоди як подружжя.

Також необґрунтованими є й доводи апелянта про наявність підстав для відмови у позові внаслідок спливу позовної давності.

У справі встановлено, що оспорюваний договір позивачем ОСОБА_2 укладено внаслідок помилки.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов підставного висновку, що про укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання позивач дізнався у жовтні 2012 року.

Апелянт посилається на те, що про укладення договору купівлі-продажу позивач дізнався у 2011 році, про що свідчить зміст довідки КЖРЕП від 24 вересня 2011 року, яка збереглася у неї.

Однак позивач заперечує отримання такої довідки й відповідачем не доведено, що саме позивач замовляв та отримував таку довідку.

Не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення і доводи апелянта про попередні звернення до суду позивача ОСОБА_2 з позовом про визнання договору купівлі-продажу, за наслідками яких йому у позові було відмовлено, оскільки відповідними судовими рішеннями не встановлювалися обставини, які є обов'язковими для вирішення спору у цій справі.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно з'ясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: М. І. Кулянда

І. Б. Перепелюк