Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" січня 2017 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Шалоти К.В.,

за участю секретаря судового засідання Яковенко О.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 від імені якої діє законний представник ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору поруки недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якому просить визнати недійсним договір поруки від 20.05.2015 року, укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_7; визнати за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок № 10-в по пров. 4-му Першотравневому у м. Житомирі та витребувати це майно із чужого незаконного володіння ОСОБА_2

Позов обґрунтовувався тим, що 20.05.2015 року між ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 поручилась перед ОСОБА_6 в межах суми, еквівалентній 50 тис. дол. США за виконання ОСОБА_7 зобовязання перед ОСОБА_6, що виникли з розписки від 26.11.2009 року. За умовами п. 6 данного договору, він набуває чинності з моменту набуття законної сили рішення суду у справі №296/600/15-ц, у разі якщо рішенням суду у вказаній справі буде визнано право власності за поручителем на будинок № 10-в по пров. 4-му Першотравневому у м. Житомирі.

Вказується, що спірний договір поруки є незаконним, оскільки на момент його укладення ОСОБА_2 не була власником житлового будинку № 10-в по пров. 4-му Першотравневому у м. Житомирі, власником якого була ОСОБА_4 Посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 зобовязалась спірним нерухомим майном за грошове зобовязання ОСОБА_7, однак договір поруки не був засвідчений нотаріусом та зареєстрований у законному порядку, а також те, що в договорі поруки не встановлений строк до якого він діє, що на думку позивача, не відповідає вимогам закону «Про іпотеку», формі і змісту самого правочину, що є підставою для визнання його недісним.

Позивач також вказував, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку №10-в по пров. 4-му Першотравневому у м. Житомирі, оскільки придбала його у ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 19.06.2012 року, який в свою чергу придбав його у ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 09.12.2011 року, які не визнані недійсними та не скасовані у встановленому законом порядку.

Посилаючись на те, що спірний житловий будинок вибув з володіння ОСОБА_4 поза її волею на підставі рішення Апеляційного суду Житомирської області від 11.06.2015 р., вказує, що положення ст. 387, 388 ЦК України, а тому вважає, що останній має бути витребуваний з незаконного володіння ОСОБА_2

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що спірний житловий будинок не був предметом договору поруки, а тому не підлягав нотаріальному посвідченню, а також те, що ОСОБА_4 не є власником спірного житлового будинку, просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_6 подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення, в яких посилаючись на аналогічні викладеним ОСОБА_2 підстави, просив у задоволенні позову відмовити (а.с. 93,151 т.1).

Відповідач ОСОБА_7 у судове засідання не зявився, подав заяву, в якій розгляд справи просив проводити за його відсутності, проти позову заперечував в повному обсязі та у його задоволенні просив відмовити (а.с. 152 т.1).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 травня 2015 року між ОСОБА_6 як кредитором, ОСОБА_2 як поручителем та ОСОБА_7 як боржником був укладений договір поруки, за умовами якого сторони визнали, що у боржника виникли зобовязання перед кредитором, які оформлені розписками від 26.11.09 та 02.03.10, в яких зазначено, що ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_6 аванс за будинок та земельні ділянки та аванс за автомобіль, а поручитель в межах суми еквівалентній 50 тис. дол. США поручається перед кредитором за виконання боржником зобовязань, які виникли з вищезазначених розписок (а.с. 157).

Відповідно до п. 6 вказаного договору поруки, цей договір набуває чинності з моменту набуття законної сили рішенням суду у судовій справі №296/600/15-ц, у разі, якщо рішенням суду у вказаній справі буде визнано право власності за поручителем на будинок за адресою: м.Житомир, пров. 4-й Першотравневий, 10-В.

Відповідно до рішення Апеляційного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року у справі №296/600/15-ц визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, померлої 16 березня 2010 року, на житловий будинок №10-В по пров. 4-му Першотравневому у м.Житомирі (а.с. 36,37 т.1).

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно зі ст. 546 ЦК порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобовязань. Поручитель і майновий поручитель є суб'єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб'єктом такого виду забезпечення виконання зобовязання, як порука, а майновий поручитель є суб'єктом іншого виду забезпечення виконання зобов'язання застави.

Правовий статус поручителя й майнового поручителя врегульовано окремо, із суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення та для вирішення спорів за їхньої участі шляхом безпосередного застосування відповідних норм цивільного закону.

Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобовязань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 глави 49 ЦК України і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення § 3 гл. 49 ЦК (постанова Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 р. у справі № 3-43гс12).

Зі змісту оспорюваного договору поруки від 20 травня 2015 року вбачається, що його предметом є взяті на себе поручителем ОСОБА_2 зобов'язання у забезпечення виконання боржником ОСОБА_7 своїх зобов'язань перед кредитором ОСОБА_6 в межах суми еквівалентній 50 тис. дол. США, а не спірним нерухомим майном, а тому суд вважає безпідставними доводи позивача про поширення на дані правовідносини положень Закону України «Про іпотеку» та обов'язковість нотаріального посвідчення спірного договору.

Крім того, зі змісту п. 6 спірного договору вбачається, що у даному пункті йде мова про погодження сторонами умови набуття ним чинності зі вказівкою на настання певної події, а саме набуття законної сили рішенням суду у судовій справі №296/600/15-ц, у разі, якщо за поручителем буде визнано право власності на будинок за адресою: м.Житомир, пров. 4-й Першотравневий, 10-В, а не про забезпечення зобов'язання спірним нерухомим майном.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З зазначеної норми вбачається, що у випадку не визначення у договорі поруки закінчення строку її чинності, зазначене питання вирішується з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, та не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору поруки від 20.05.2015 року є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок та витребування його з чужого незаконного володіння, слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 01.11.2011 року визнано за ОСОБА_11 право власності на житловий будинок №10-В по пров. 4-му Першотравневому у м.Житомирі, який є спірним по справі.

09.12.2011 року ОСОБА_11, як власник будинку, на підставі зазначеного судового рішення, уклала з ОСОБА_8 договір купівлі-продажу, за яким передала у власність останнього спірний житловий будинок.

19.07.2012 року ОСОБА_8 уклав з ОСОБА_12 та ОСОБА_5, які діяли як законні представники від імені малолітньої дочки ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, за яким передав у власність ОСОБА_4 спірний житловий будинок (а.с.4,5 т.1).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 11.06.2013 року, що набрало законної сили, рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 01.11.2011 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_11 до виконкому Житомирської міської ради про визнання права власності на спірне нерухоме майно відмовлено.

Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Цивільним кодексом України в главі 29 передбачено цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст. ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння від добросовісного набувача.

Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що власником спірного житлового будинку №10-В по пров. 4-й Першотравневому у м.Житомирі в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, померлої 16 березня 2010 року є ОСОБА_2 на підставі рішення Апеляційного суду Житомирської області від 11.06.2015 року у справі №296/600/15-ц, яке набуло законної сили, є чинним та ніким не скасоване.

Зазначеним рішенням суду спірний житловий будинок витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 (а.с. 36,37 т.1).

Як розяснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 39149177 від 16.06.2015 вбачається, що обєкт нерухомого майна №1: житловий будинок за адресою: м.Житомир, пров. Першотравневий, 4, буд. 10-в, загальною площею 233,3 кв.м., - зареєстровано за ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі рішення Апеляційного суду Житомирської області від 11.06.2015 року (а.с. 158 т.1)

Суд вважає юридично неспроможними доводи представника позивача про те, що оскільки договір купівлі-продажу спірного житлового будинку від 09.12.2011 року, укладений між ОСОБА_11 (продавцем) та ОСОБА_8 (покупцем), та в подальшому договір купівлі-продажу від 09.12.2011 року, укладений між ОСОБА_8 (продавцем) та ОСОБА_4 (покупцем), не визнані у судовому порядку недійсними, то начебто саме ОСОБА_4 є власником спірного нерухомого майна, з огляду на те, що первісне судове рішення від 01.11.2011 р. на підставі якого ОСОБА_11 набула право власності на спірне нерухоме майно скасоване рішенням суду апеляційної інстанції 11.06.2013 р., а позови про визнання недійсними подальших правочинів щодо відчуження спірного будинку, які були вчинені після недійсного правочину як розяснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, задоволенню не підлягають.

Таким чином, суд вважає, що правові підстави визнання за позивачем ОСОБА_4 права власності на спірний житловий будинок №10-В по пров. 4-му Першотравневому у м.Житомирі відсутні, а так само відсутні підстави для застосування ст.ст. 387, 388 ЦК України, які передбачають застосування віндикації як способу захисту права власника майна, яким позивач ОСОБА_4 не є.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_4 слід відмовити повністю за його безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 від імені якої діє законний представник ОСОБА_5 - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення суду, протягом того ж строку з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Cуддя К. В. Шалота