Справа № 573/2209/17
Номер провадження 2/573/827/17
РІШЕННЯ

іменем України

29 листопада 2017 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді: Черкашиної М.С.

з участю секретаря: Терещенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області, третя особа: приватний нотаріус Білопільського районного нотаріального округу Сумської області ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

08 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що 10 травня 1995 року помер її батько ОСОБА_3, а 21 травня 2002 року померла її баба по лінії батька ОСОБА_4. Після смерті останньої відкрилася спадщина, в тому числі на земельну частку (пай) розміром 4,09 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Луциківської сільської ради, яка перебувала в колективній власності КСП «Луциківське», посвідчену сертифікатом серії СМ № 0180990 від 26 грудня 1996 року, виданого згідно розпорядження Білопільської райдержадміністрації від 20 грудня 1996 року № 361. За життя ОСОБА_5 заповіла своє майно ОСОБА_3 та ОСОБА_6, проте останні після смерті матері спадщину не прийняли. З метою прийняття спадщини після баби, позивачка звернулась до нотаріуса, але їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності спадкодавця на вказану вище нерухомість. Таким чином, у звязку із втратою правовстановлюючого документа на зазначену вище земельну частку (пай) позивачка не може оформити свої спадкові права та вільно користуватися спадковим майном. Посилаючись на викладені вище обставини, на підставі ст. 1266 ЦК України позивачка просить визнати за нею у порядку спадкування після смерті баби ОСОБА_4, яка померла 21 травня 2002 року, право власності на земельну частку (пай) розміром 4,09 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташовану на території Луциківської сільської ради Білопільського району Сумської області, посвідчену сертифікатом серії СМ № 0180990 від 26 грудня 1996 року, виданого згідно розпорядження Білопільської райдержадміністрації від 20 грудня 1996 року № 361.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не зявилася. Представник останньої за довіреністю ОСОБА_7 надала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує (а. с. 39 ).

Представник відповідача Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не зявився. Селищний голова надіслав листа про розгляд справи у відсутність їх представника, повідомивши, що з позовом згодні (а. с.36 ).

Третя особа приватний нотаріус Білопільського районного нотаріального округу Сумської області ОСОБА_2 у судове засідання також не зявилась. Нотаріус надіслала заяву про розгляд справи без її участі (а. с. 30 ).

У звязку з неявкою сторін, третьої особи, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Суд вважає, що на підставі п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року до правовідносин щодо прийняття спадщини після ОСОБА_3, який помер 05 травня 1995 року, слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення, а також норми нині діючого ЦК України, так як правовідносини продовжують існувати на даний час.

За змістом ч. 1 ст. 524, ст. 525 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів домашнього вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом встановлено, що батьком позивачки ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище) ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІV-УР № 1982292 (а. с. 8).

З Витягу із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища вбачається, що після реєстрації шлюбу 05 травня 1984 року позивачці присвоєно прізвище чоловіка ОСОБА_1. 10 жовтня 1995 року шлюб між ними було розірвано, про що свідчать запис у відомостях про розірвання шлюбу (а. с. 9).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-БП № 269907 ОСОБА_3 помер 10 травня 1995 року в с. Марківка Білопільського району Сумської області (а. с. 7).

Із архівного витягу запису акта про народження № 83 вбачається, що батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є «ОСОБА_9 та ОСОБА_5», запис якого здійснено російською мовою (а. с. 10).

Відповідно до заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Луциківської сільської ради Білопільського району Сумської області 29 січня 1992 року, зареєстрованого в книзі для запису нотаріальних дій під номером 12, ОСОБА_4 заповіла все своє майно ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а. с. 38 ).

ОСОБА_4 померла 21 травня 2002 року в с. Марківка Білопільського району Сумської області, що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-БП № 275652 (а. с. 6).

Зі змісту листа відділу Держгеокадастру у Білопільському районі від 25 січня 2017 року № 97-28-99.1-106/2-17 вбачається, що ОСОБА_4 мала правло на земельну частку (пай) розміром 4,09 в умовних кадастрових гектарах на території Луциківської сільської ради, КСП «Луциківське», для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії СМ № 0180990, виданого на підставі розпорядження Білопільської районної державної адміністрації від 20 грудня 1996 року № 361. Сертифікат одержаний на руки, про що свідчить підпис у Книзі реєстрації сертифікатів (а. с. 11).

Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки № ОЗП-170213-097 станом на 13 лютого 2017 року оціночна вартість обєкта оцінки земельної часки (паю), розміром 4,358 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) складає 89 780 грн. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Луциківської сільської ради (а. с. 14).

З довідки, виданої виконавчим комітетом Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області від 12 квітня 2017 року вбачається, що на день смерті 10 травня 1995 року ОСОБА_3 та 21 травня 2002 року ОСОБА_4 дійсно були зареєстровані за адресою: с. Болотишене (колишнє с. Радянське), вул. Польова, 11 Білопільського району Сумської області. Спадкоємцем на їх майно є донька ОСОБА_1, яка спадщину прийняла шляхом зберігання документів померлих. Виконкомом Луциківської сільської ради від імені померлої ОСОБА_5 посвідчувався заповіт 29 січня 1992 року та зареєстрований за № 12. Спадкоємцями за заповітом є ОСОБА_3 та ОСОБА_6. Даних про міну заповіту селищна рада не має, заповіт не змінювався і не відмінявся. Виконкомом Луциківської сільської ради від імені померлого ОСОБА_3 заповіт не посвідчувався (а. с. 12).

Крім того, із відповіді на запит суду щодо спадкоємців померлої ОСОБА_5, Луциківським старостатом надано копію заповіту померлої ОСОБА_5 та повідомлено, що вказаний у заповіті спадкоємець ОСОБА_6 на території старостату не проживає, даними про нього та його спадкоємців старостат не володіє ( а.с. 32).

Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини.

Зі змісту постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданого приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу ОСОБА_2 від 05 липня 2017 року вбачається, що оформлення спадщини після ОСОБА_4, яка померла 21 травня 2002 року, не вдається можливим у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну частку (пай) ( а. с. 13).

У відповідності до інформаційних довідок зі Спадкового реєстру Білопільської районної державної нотаріальної контори спадкові справи після ОСОБА_3, який помер 10 травня 1995 року та після ОСОБА_4, яка померла 21 травня 2002 року, держнотконторою не заводилися, будь-яка інформація у спадковому реєстрі відсутня (а. с. 26,27 ).

За загальними правилами про спадкування, передбаченими ст. ст. 1216, 1218, 1220 Цивільного кодексу України 2003 року, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно ч. 1 ст. 1265 ЦК України у пяту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, при чому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Частинами 1 та 5 статті 1266 ЦК України передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну. (ч. 1, ч. 5 ст. 1266 ЦК України).

На підставі ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини чи подачі до нотаріальної контори або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

В силу ст. 1266 ЦК України ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті своєї баби по лінії батька ОСОБА_4, але отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом вона не може, та як відсутні правовстановлюючи документи на земельну частку (пай), що є обєктом спадщини.

Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що позивачка в установленому законом порядку прийняла спадщину після баби ОСОБА_4, яка померла 21 травня 2002 року.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з нормами ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частиною 1 статті 316 ЦК України поняття права власності визначено як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини (п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України).

Згідно з п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Аналогічні положення закріплені і в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами і доповненнями.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в порядку спадкування за законом після баби ОСОБА_5, яка померла 21 травня 2002 року, позивачка має право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4,09 в умовних кадастрових гектарах у землях, які перебували в колективній власності КСП «Луциківське», розташовану на території Луциківської сільської ради, право на яку посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії СМ № 0180990 від 26 грудня 1996 року, виданого згідно розпорядження Білопільської райдержадміністрації від 20 грудня 1996 року № 361.

Однак, отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом і вільно розпоряджатися спадковим майном позивачка позбавлена можливості у звязку з втратою сертифікату на право на земельну частку (пай).

Таким чином, суд приходить до висновку про захист права позивачки і задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 524, 525, 534, 549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, ст.ст. 316, 328, 373, 1216, 1218, 1220, 1265, 1266, 1268, 1269, 1270, 1296, п. 4 Перехідних положень ЦК України 2003 року, ст. 81, п. 17 Перехідних положень Земельного Кодексу, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, ст. ст. 4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області, третя особа: приватний нотаріус Білопільського районного нотаріального округу Сумської області ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після баби ОСОБА_4, яка померла 21 травня 2002 року, право власності на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4,09 в умовних кадастрових гектарах у землях, які перебували в колективній власності КСП «Луциківське», розташовану на території Луциківської сільської ради, право на яку посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії СМ № 0180990 від 26 грудня 1996 року, виданого згідно розпорядження Білопільської райдержадміністрації від 20 грудня 1996 року № 361.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :