Справа № 357/3565/13-ц
У Х В А Л А

16 листопада 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Кривенко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, -

В С Т А Н О В И В :

До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області звернувся ОСОБА_1 із вказаною скаргою, мотивуючи її тим, що на примусовому виконанні у Білоцерківському МВ ДВС ГТУЮ в Київській області перебував виконавчий лист №2/357/1716/13 від 02.04.2013 року виданий Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на особисте утримання ОСОБА_2 в розмірі 1/6 частини його заробітку щомісячно з 12.03.2013 року до досягнення дитиною трирічного віку до 13.10.2014 року включно. В рамках даного виконавчого провадження, постановою державного виконавця від 31.03.2016 року було накладено арешт на все належне майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, у тому числі на належну 43/100 частини житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться у м. Біла Церква по вулиці Привокзальній, під №61. 12.07.2017 року заявник звернувся до Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ в Київській області із заявою про зняття арешту з належного йому майна, у звязку із відсутністю заборгованості по сплаті аліментів, однак старший державний виконавець Козачук Н. А. надіслала заявникові лист про відмову у знятті арешту. Оскільки заборгованість по зазначеному виконавчому листу відсутня, а виконавче провадження завершено, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС ГТ УЮ у Київській області ОСОБА_3 щодо не зняття арешту з майна що належить боржнику ОСОБА_1, накладеного відповідно до постанови від 31.03.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Крім того, скаржник просив зобовязати старшого державного виконавця Білоцерківського МВ ДВС ГТ УЮ у Київській області зняти арешт з майна, що належить боржнику ОСОБА_1 В, накладеного відповідно до постанови від 31.03.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Сторони в судове засідання не зявились, про місце та час розгляду скарги повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, дослідивши матеріали скарги, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні в Білоцерківському МВ ДВС ГТУЮ в Київській області перебував виконавчий лист №2/357/1716/13 від 02.04.2013 року виданий Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на особисте утримання ОСОБА_2 в розмірі 1/6 частини його заробітку щомісячно з 12.03.2013 року до досягнення дитиною трирічного віку до 13.10.2014 року включно

31.03.2016 року державним виконавцем накладено арешт на все належне скаржнику майно, що підтверджується відповідною постановою.

Як вбачається з довідки, виданої старшим державним виконавцем Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ в Київській області №30109 від 06.07.2017 року, станом на 30.06.2017 року заборгованість по виконавчому листу №2/357/1716/13 від 02.04.2013 року у ОСОБА_1 відсутня.

Вважаючи бездіяльність старшого державного виконавця неправомірною, ОСОБА_1 звернувся до суду з даною скаргою.

Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Оскільки ОСОБА_1 у виконавчому провадженні був боржником, його звернення до суду з даною скаргою узгоджується з вимогами закону.

Як зазначено в п.3 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Як передбачалось законодавцем у ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, У разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40

цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Таким чином, завершуючи виконавче провадження за виконавчим документом №2/357/1716/13 від 02.04.2013 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на особисте утримання ОСОБА_2 в розмірі 1/6 частини його заробітку щомісячно з 12.03.2013 року до досягнення дитиною трирічного віку до 13.10.2014 року включно, державний виконавець був зобовязаний припинити чинність арешту майна накладеного постановою від 31.03.2016 року, чого зроблено не було.

Відповідно до розяснень наданих в п.18 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб'єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв'язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

Таким чином, враховуючи, що заборгованість по виконавчому листу №2/357/1716/13 від 02.04.2013 року у ОСОБА_1 відсутня, а державним виконавцем при завершенні виконавчого провадження безпідставно не припинено чинність арешту майна боржника, права ОСОБА_1 були порушені бездіяльністю державного виконавця, тому вимоги скарги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.383-387 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

Скаргу задовольнити.

Визнати протиправними дії старшого державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_3, що полягають у відмові в знятті арешту з майна, що належить боржнику ОСОБА_1, накладеного відповідно до постанови від 31.03.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження.

Зобов'язати державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_3 зняти арешт з майна, що належить боржнику ОСОБА_1, накладеного відповідно до постанови від 31.03.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення або протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_4