У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

суддів:Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - голова правління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» Пишний Андрій Григорович, про заміну формулювання причин звільнення та проведення розрахунків при звільненні, визнання незаконним наказу про скасування персональних надбавок та проведення перерахунку раніше нарахованої та виплаченої заробітної плати, визнання незаконними рішень комісії соціального страхування про відмову у виплаті допомоги з тимчасової непрацездатності та зобов'язання виплатити допомогу з тимчасової непрацездатності, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що з 26 червня 2006 року його прийнято на посаду головного ризик-аналітика моніторингу та аналізу кредитних ризиків управління кредитних ризиків департаменту ризиків публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України», банк).

Наказом від 04 травня 2011 року № 139-к його переведено на посаду начальника управління кредитних ризиків - начальника відділу супроводження політик та процедур з менеджменту кредитних ризиків департаменту ризиків ПАТ «Ощадбанк».

07 листопада 2014 року правлінням ПАТ «Державний ощадний банк України» прийнята постанова № 880 «Про зміни в організації виробництва і праці в центральному апараті АТ «Ощадбанк».

10 жовтня 2014 року головою правління банку видано наказ № 346-к «Про попередження окремих працівників департаменту ризиків АТ «Ощадбанк» про наступне їх вивільнення та про зміну назви (перейменування) відділу супроводження політик та процедур з менеджменту ринкових ризиків департаменту ризиків АТ «Ощадбанк».

16 липня 2015 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України з 20 липня 2015 року (у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю), яку направив поштою керівництву банку, оскільки канцелярія відмовилась прийняти його заяву.

17 липня 2015 року перший заступник голови правління ПАТ «Державний ощадний банк України» разом з його безпосереднім керівником та керівником юридичного департаменту висунули йому звинувачення у шантажі та вимаганні, стверджуючи про наявність прямого умислу вибити гроші з банку та погрожували притягнути до кримінальної відповідальності, у результаті чого він з 20 по 23 липня 2015 року перебував на лікарняному.

Наказом від 25 грудня 2015 року № 692-к його звільнено з посади заступника начальника управління кредитних ризиків-начальника відділу супроводження політик та процедур з менеджменту кредитних ризиків департаменту ризиків АТ «Ощадбанк» з 25 грудня 2015 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що відповідач відмовився видати йому трудову книжку та належні при звільненні кошти, просив суд:

- зобов'язати відповідача звільнити його на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 20 липня 2015 року у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, видати трудову книжку та провести розрахунок, виплативши всі належні суми грошових коштів при звільненні відповідно до законодавства України про працю;

- визнати незаконними дії банку щодо зняття надбавок до заробітної плати та стягнути належну, але не виплачену додаткову заробітну плату;

- визнати дії комісії із питань соціального страхування АТ «Ощадбанк» щодо відмови у виплаті допомоги з тимчасової втрати працездатності та неподання заявок-розрахунків до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності по листкам тимчасової непрацездатності серії

АГЧ № 954646, серії ААС № 740477, серії АВЗ № 782409, серії АГЧ № 788833 незаконними та зобов'язати відповідача виплатити на його користь допомогу по тимчасовій втраті непрацездатності (за перші п'ять днів хвороби) вказаним лікарняним листам і подати заявки-розрахунки до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності для оплати лікарняних листків на виконання Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне старування у зв'язку з тимчасової втратою працездатності та витратами зумовленими похованням»;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 20 липня 2015 року у розмірі 65 200 гривень, моральну шкоду - 50 000 гривень, а також судові витрати.

У лютому 2016 року позивач подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив суд:

- зобов'язати ПАТ «Державний ощадний банк України» змінити формулювання причин його звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України на

ч. 3 ст. 38 КЗпП України та, відповідно змінити дату звільнення з 25 грудня

2015 року на 20 липня 2015 року та провести розрахунки, виплативши всі належні суми грошових коштів при звільненні відповідно до законодавства України про працю;

- визнати незаконним наказ голови правління ПАТ «Державний ощадний банк України» № 274-к від 10 червня 2015 року «Про скасування персональних надбавок ОСОБА_4» та стягнути на його користь належну невиплачену додаткову заробітну плату в сумі 7 750 гривень та зобов'язати відповідача зробити перерахунок всіх матеріальних виплат, здійсненних після прийняття наказу № 274-к від 10 червня 2015;

- визнати незаконними рішення комісії із питань соціального страхування ПАТ «Державний ощадний банк України» щодо відмови у призначенні та виплаті допомоги з тимчасової втрати працездатності за періоди тимчасової непрацездатності, підтверджені листками непрацездатності АГЧ № 954646, серії ААС № 740477, серії АВЗ № 782409 та зобов'язати відповідача виплатити на його користь допомогу з тимчасової втрати працездатності (за перші п'ять днів хвороби) за вказаними лікарняними листами і подати заявки-розрахунки до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності для оплати лікарняних листків на виконання Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне старування у зв'язку з тимчасової втратою працездатності та витратами зумовленими похованням»;

- стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 20 липня 2015 року по день ухвалення рішення судом з урахуванням середньої заробітної плати, моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень, а також судові витрати та витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 гривень.

У квітні 2016 року позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив суд:

- зобов'язати ПАТ «Державний ощадний банк України» змінити формулювання причин його звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України на

ч. 3 ст. 38 КЗпП України та, відповідно, змінити дату звільнення з 25 грудня

2015 року на 20 липня 2015 року,та провести розрахунки з ним, виплативши всі належні суми грошових коштів при звільненні відповідно до законодавства України про працю, а саме - 72 832 гривні 65 копійок;

- визнати незаконними рішення комісії із питань соціального страхування ПАТ «Державний ощадний банк України» щодо відмови у призначенні та виплаті допомоги з тимчасової втрати працездатності за періоди тимчасової непрацездатності, підтверджені листками непрацездатності АГЧ № 954646, серії ААС № 740477, серії АВЗ № 782409 та зобов'язати відповідача виплатити на його користь допомогу з тимчасової втрати працездатності (за перші п'ять днів хвороби) за вказаними лікарняними листами у розмірі 6 653 гривні 53 копійки і подати заявки-розрахунки до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності для оплати лікарняних листків на виконання Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами зумовленими похованням» на загальну суму 16 202 гривні 95 копійок;

- стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 20 липня 2015 року по день ухвалення рішення судом з урахуванням середньої заробітної плати позивача у розмірі 18 626 гривень

75 копійок (за весь час затримки - 181 354 гривні 75 копійок).;

- розміри позовних вимог, викладені в інших пунктах, залишити без змін.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами дотримання правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства, а також невиконання банком законодавства про працю, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для припинення трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки відповідачем доведено факт відсутності позивача на робочому місці з 24 липня 2015 року по дату звільнення (25 грудня 2015 року), а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, як похідних вимог про зміну формулювання причин звільнення та відсутності вини роботодавця, яка є обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності на підставі ст. 117 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення невиплаченої додаткової заробітної плати та скасування наказу від 10 червня 2015 року № 274-к, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до внутрішніх нормативних актів, які регулюють порядок та умови встановлення та скасування персональних надбавок до посадових окладів працівникам ПАТ «Державний ощадний банк України», отримання преміальних працівником можливе лише за певних умов, а саме: за результатами його особистої трудової діяльності та фактично відпрацьований час, при цьому встановлення та скасування персональних надбавок відноситься до компетенції керівника товариства, який приймає рішення з урахуванням наявності чи відсутності підстав для встановлення таких надбавок.

Встановивши, що у період з жовтня 2014 року по липень 2015 року позивач мав мінімальну кількість відпрацьованих робочих днів, що підтверджується листками непрацездатності, з 20 липня 2015 року по 25 грудня 2015 року не працював, у зв'язку з неявкою на робоче місце без поважних причин, суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Вирішуючи спір в частині відмови у призначенні та виплаті допомоги з тимчасової втрати працездатності, суд першої інстанції виходив з того, що ст. 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності, у зв'язку з чим вірно вважав, що вимоги позивача про проведення виплат по листкам непрацездатності є передчасними, оскільки позивач не скористався правом звернутись до відповідних медичних установ для дооформлення виданих йому листків непрацездатності, з метою подальшого їх надання роботодавцю для вирішення питання про виплату допомоги по непрацездатності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з недоведеності позивачем факту порушення його трудових прав з боку відповідача, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині на підставі

ст. 237-1 КЗпП України.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст.ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур О.В. Попович