Справа № 346/1845/17
Провадження № 22-ц/779/1704/2017
Головуючий у 1 інстанції Бирич Н. В.
Суддя-доповідач Фединяк
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого- судді Фединяка В.Д.

суддів: Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору фінансового лізингу, за апеляційною скаргою директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Коломийського міськрайонного суду від 08 вересня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з указаним позовом і зазначав, що 27 березня 2017 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" (далі - ТОВ "ЛК "Еталон") укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому в користування зобовязався передати йому у користування на строк та умовах, передбачени вказаним договором транспортний засіб HYUNDAY TUCSON, зокрема це мало відбутись після підписання договору та сплати авансового платежу. Того ж дня, як передбачено умовами договору, він здійснив платіж у розмірі 80000 грн. на рахунок ТОВ "ЛК "Еталон"; предмет договору йому передано не було. Позивач зазначив, що умови договору фінансового лізингу не відповідають чинному законодавству, є несправедливими та порушують його права як споживача, у зв'язку із чим він 6 квітня 2017 року звернувся із заявою про розірвання договору, на що відповіді не отримав та сплачені ним грошові кошти за договором фінансового лізингу відповідач не повернув.

Посилаючись на зазначені обставини та положення статей 203, 215, 806, 808 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 18, 21 Закону України від 12 травня 1991 року N 1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі - Закон N 1023-XII) та статей 1, 6 Закону України 16 грудня 1997 року N 723/97-ВР "Про фінансовий лізинг" (далі - Закон N 723/97-ВР), ОСОБА_1 просив визнати договір фінансового лізингу недійсним і стягнути з відповідача сплачені кошти.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 08 вересня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 005165 від 27 березня 2017 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 Лук»яновича кошти в сумі 80000 грн. та 1600 грн. судового збору в дохід держави.

В апеляційній скарзі директора ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволені позову, вказуючи на те, що суд неповно зясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що умови договору є несправедливими тоді, коли всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Зазначає, що аналіз умов договору свідчить про відсутність дисбалансу договірних прав та обовязків між його сторонами і про відсутність порушення принципу добросовісності, оскільки у договорі немає обовязків позивача, які спричиняють шкоду останньому. Судом помилково оцінено послугу фінансового лізингу як послугу з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Вказує також на те, що відповідно до п.1.2 затверджених Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09.10.2012 року № 1676 ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі- фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, обєднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. На час укладення договору ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання послуг фінансового лізингу не існували. Послуги фінансового лізингу надаються без ліцензії відповідно до Положення № 21 від 22.01.2004 року про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами- субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Зазначане положення передбачає здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу за наявності довідки про взяття на облік, виданої Нацкомфінпослуг та не передбачає ліцензування. Зазначає також, що для нотаріального посвідчення договору оренди транспортного засобу за участю фізичної особи необхідна наявність документу про реєстрацію транспортного засобу. Враховуючи те, що договір є договором непрямого лізингу, на момент укладення договору відсутній документ про реєстрацію транспортного засобу, то такий договір нотаріальному посвідченню не підлягає.

Сторони, які беруть у розгляді справи в судове засідання не зявились, хоч були повідомлені про час та місце розгляду справи в установленому законом порядку, що відповідно ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає для розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу. Договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи має бути посвідчений нотаріально. Передбачений договором обов'язок сплатити авансовий платіж в розмірі 50 % вартості предмета лізингу, адміністративний платіж в розмірі 10 % вартості предмета лізингу та комісію за передачу предмета лізингу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної із залученням фінансових активів від фізичних осіб і потребує відповідної ліцензії. Відповідно до ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.Також у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що 27 березня 2017 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" (далі - ТОВ "ЛК "Еталон") укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому в користування на строк та умовах, передбачених вказаним договором транспортний засіб HYUNDAY TUCSON, зокрема це мало відбутись після підписання договору та сплати авансового платежу. Того ж дня, як передбачено умовами договору, він здійснив платіж у розмірі 80000 грн. на рахунок ТОВ "ЛК "Еталон"; предмет договору йому передано не було (а. с.5-18).

За ч. 1 ст. 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Згідно статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно із ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом установлено, що договір фінансового лізингу № 004351, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1 нотаріально не посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вибір продавця предмета лізингу за оспорюваним договором мав здійснювати відповідач, тому пункти договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас обмежують права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках.

Вказуючи на несправедливість умов договору, суди керувалися вимогами п. п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів».

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-330цс16, який у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для усіх судів України.

Також, визнаючи правочин недійсним, суд першої інстанції вірно зазначив, що в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є порушенням ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 807 ЦК України.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасну інформацію про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити зокрема дані про основні властивості продукції, умови використання; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції.

Однак до моменту укладення договору позивачу не було надано інформації стосовно якості, комплектності і безпечності предмету лізингу, його функціональних характеристик, основних властивостей, року випуску, найменування та місцезнаходження виробника; постачальника транспортного засобу, умови його експлуатації; гарантійні зобов'язання.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до вказаного Закону, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.ї

Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами-підприємцями. (ч. 1 ст. 5 Закону). Таким чином законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи.

Частинами 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт.

Враховуючи положення зазначених вимог чинного законодавства України суд першої інстанції дійшов висновку, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій, а як встановлено судом станом на дату укладання між сторонами договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг.

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 227 ЦК України).

Визнаючи оспорюваний правочин недійсним, суд першої інстанції, правильно застосував до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 220 ЦК України, ст. 799 ЦК України та ч. 2 ст. 806 ЦК України, відповідно до яких до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Вимоги щодо нотаріального посвідчення при укладенні договору фінансового лізингу від 27 березня 2017 року № 005163 не були дотримані, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що цей правочин вчинено з порушенням вимог ст. 220, ч. 2 ст. 799 ЦК України.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, який у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для усіх судів України.

Отже, суд першої інстанції, правильно застосувавши положення ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 18,22 Закону України «Про захист прав споживачів», на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком суду по їх оцінці, тому не можуть бути підставою для скасування справедливого і по суті правильного рішення суду лише з одних формальних міркувань. У зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 08 вересня 2017 року даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

Судді: В.Д.Фединяк

ОСОБА_2

ОСОБА_3