АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2017 року Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Поливач Л.Д.,

ШаховоїО.В.,

при секретарі Іваницькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Сокуренко НаталіїВікторівни в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» через представника звернулось до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з останньої на користь Банку заборгованості у розмірі 17 501 грн. 37 коп. за договором фінансового лізингу №К3М0А+00669243 від 19 липня 2012 року, а також судових витрат.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року, відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості (а.с.81-85).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, СокуренкоН.В. в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивувала, зокрема, тим, що вказане судове рішення є незаконним, необґрунтованими, винесене з порушенням норм процесуального права, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи.

Укладаючи кредитний договір, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов по ньому і власноручно його підписали, чим взяли на себе зобов'язання виконувати його належним чином.

В порушення умов договору, відповідачка свої зобов'язання належним чином не виконувала, крім того, розрахунком заборгованості та випискою про рух коштів підтверджується, що остання не в повному обсязі погасила заборгованість, зокрема, після повернення предмету лізингу.

В суді апеляційної інстанції, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Олейнік Н.О., підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що у відповідачки відсутня заборгованість перед позивачем.

_______________________________________________

Справа № 752/6298/16-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/7290/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідно до укладеного між сторонами 19 липня 2012 року договору фінансового лізингу №К3М0А+00669243, Банк надав відповідачці у платне користування автомобіль марки Great Wall, модель:Voleex C30, рік випуску: 2012, тип ТЗ: легковий седан,-В № кузова/шасі: НОМЕР_1, реєстраційний номер: НОМЕР_2. Договір укладено на строк 60 місяців з моменту підписання Додатку 2 (Графіку лізингових платежів). Вказаний вище автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить на праві власності ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідачка зобов'язалася сплачувати щомісячні платежі, пов'язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, встановлених у Додатку 2 графіку лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору.

Відповідно до умов укладеного договору, Заява позичальника про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, додатки до неї, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи Банку складають разом Договір фінансового лізингу.

Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено в ході судового розгляду, позивач виконав належним чином свої зобов'язання, надавши відповідачці обумовлений договором предмет лізингу.

Згідно п.1.1.5 Заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, період сплати лізингових та інших платежів: з 24 по 28 число кожного місяця.

Відповідно до п.1.1.7 Заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, інші платежі:

-щорічний платіж по відшкодуванню витрат Лізингодавця, пов'язаних зі страхуванням за цим Договором згідно Додатку 2;

-винагорода за проведення додаткового моніторингу в строки та розмірі, зазначеними в статті 2.9.4.13.8 Договору;

-винагорода за проведення моніторингу для отримання інформації про наявність або відсутність заборгованості щодо предмету лізингу при внесенні останнього платежу в строки та розміри, зазначеними в статті 2.9.4.6.2.21 Договору, які на день внесення платежу;

-платежі по відшкодування Лізингодавцю витрат, передбачених статтею 2.9.4.6.2.4 Договору, які сплачуються в період сплати місяця, який слідує за місяцем, в якому Лізингодавець здійснив витрати.

Пунктом 1.3 вказаної Заяви визначено, що в період сплати Лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 2 489 грн. 01 коп. та відшкодовує Лізингодавцю всі витрати, пов'язані з виконанням Договору, та які виникли у Лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць.

Згідно з п.2.8.4.8.2.1. Умов та правил надання банківських послуг, у разі настання події дефолту Лізингодавець надає Лізингоодержувачу письмове повідомлення про настання події дефолту та повернення предмету лізингу. У повідомленні про дефолт, окрім зазначеної інформації Лізингодавець ставить вимогу про повернення заборгованості за фактичний строк користування предметом лізингу та виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов'язань у повідомленні про Дефолт.

Відповідно до п. 2.8.4.8.2.4 договору передбачено, що якщо протягом 10 календарних днів з моменту отримання повідомлення про дефолт, лізингоодержувач не усунув подію дефолту, лізингоодержуач зобов'язаний негайно повернути в повному обсязі заборгованість за цим договором, яка відповідно розділу 2.8.4.1. «визначення термінів та тлумачення» означає залежно від контексту грошові зобов'язання лізингоодержувача перед лізингодавцем, строк сплати за яким настав або (і) суму коштів за таким грошовими зобов'язаннями.

Як зазначає позивач, відповідачка належним чином не виконала свої зобов'язання за Договором фінансового лізингу, в зв'язку з чим виникла заборгованість, сума якої станом на 30 березня 2016 року становила 17 501 грн. 37 коп., з яких:

- 2 171 грн. 29 коп. - заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу;

- 4 733 грн. 92 коп. - заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу;

- 10 596 грн. 16 коп. - заборгованість з пені.

Відповідачкою на підтвердження відсутності заборгованості за договором фінансового лізингу було надано квитанції про внесення коштів в рахунок погашення щомісячних платежів. Разом з тим, з наданого представником позивача розрахунку вбачається, що внесені відповідачкою кошти банком зараховано не було за період 2013-2014 р.р. на загальну суму 3 500 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з боку позивача не надано доказів на підтвердження зарахування всіх внесених відповідачкою платежів, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості на підставі наявних в матеріалах справи доказів, які є суперечливими між собою, дійти обґрунтованого висновку про наявність у відповідачки заборгованості перед позивачем, крім того, позбавлений можливості самостійно визначити розмір такої заборгованості.

Також, суд першої інстанції вважав обґрунтованими посилання представника відповідачки щодо пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення пені за період з серпня 2013 по березень 2015 року, однак зважаючи, що прострочення виконання зобов'язань є триваючим процесом у часі то відповідно строк позовної давності повинен бути застосований до кожного порушення окремо.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно частини 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продажу та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, за своєю природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів найму (оренди) та купівлі-продажу або поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму (оренди) транспортного засобу укладається в письмовій формі.

Згідно з ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду, предмет лізингу був повернутий Банку 17 липня 2013 року, що підтверджується Актом прийому автомобіля в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.14).

Як пояснила представник відповідачки, на момент повернення предмету лізингу заборгованості у відповідачки перед Банком не було.

З виписки про погашення кредиту від 22 жовтня 2014 року (а.а.32) вбачається, що за період з 17 липня 2013 по 22 жовтня 2014 року заборгованості не було.

В ході розгляду справи відповідачкою на підтвердження відсутності заборгованості за договором фінансового лізингу надавались квитанції про внесення коштів в рахунок щомісячних платежів.

Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, сплачені відповідачкою грошові кошти в розмірі 3 500 грн. (переплата згідно виписки від 22 жовтня 2014 року) були зараховані Банком лише 19 серпня 2013 року та в рахунок погашення заборгованості за користування предметом лізингу.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з боку позивача не було надано доказів на підтвердження зарахування всіх внесених відповідачкою платежів.

Наданий представником позивача розрахунок заборгованості не містить даних зарахувань, внесених відповідачкою коштів в розмірі 3 500 грн.

Наданий на вимогу суду апеляційної інстанції витяг розрахунків суперечить прикладеним раніше розрахункам і руху коштів по рахунку, а відтак не спростовує доводів представника відповідачки.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що нарахована Банком заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу є необґрунтованою, а тому і нарахування пені є також необґрунтованим. Доводи апелянта в частині того, що відповідачкою не було в повному обсязі погашено заборгованість, зокрема, після повернення предмету лізингу, не знайшли свого підтвердження належними доказами в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції та спростовуються матеріалами справи, письмовими доказами, у зв'язку з чим наведені доводи відхиляються колегією суддів.

Що стосується нарахування позивачем заборгованості за проведення моніторингу предмету лізингу, колегія суддів вважає такі нарахування також необґрунтованими, оскільки вони проведені після повернення Банку предмету лізингу.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та за своєю правовою природою такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду першої інстанції та бути підставами зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції розглянуто справу повно та всебічно, з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Сокуренко Наталії Вікторівни в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова