Справа №487/3846/14-ц 07.02.2017 07.02.2017 07.02.2017
Провадження №22-ц/784/409/17
Справа №487/3846/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Карташева Т.А.
Провадження № 22ц-784/409/17 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем України

07 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

за участю:

- представника заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2016 року, постановлену у справі за заявою ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення скарги,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася в суд із скаргою на результати оцінки майна, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що у провадженні державного виконавця відділу державної виконавчої служби Заводського ВДВС на виконанні знаходиться виконавчий лист № 2-/487/83/14, виданий Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 547 231 грн. 32 коп. заборгованості за кредитним договором.

Під час виконання вказаного судового рішення було проведено оцінку майна, на яке державним виконавцем звернуто стягнення, а саме житлового будинку АДРЕСА_1.

Згідно звіту, складеного ТОВ «Українська експертна група», вартість майна складає 2 010 500 грн.

Заявниця вважає, що реальна ринкова вартість арештованого майна значно занижена, у зв'язку з цим просила скасувати експертну оцінку майна, провести у справі експертизу визначення його дійсної вартості.

05 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернулася із заявою про забезпечення скарги, в якій просила зупинити передачу державним виконавцем на реалізацію житловий будинок АДРЕСА_1.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2016 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою заяву задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 151, п.6 ч.1 ст. 152 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені чинним ЦПК України заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії справи, за умови, що невжиття заходів забезпечення може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Тобто, забезпечення позову характерне лише у справах позовного провадження й з метою виконання в майбутньому судового рішення.

Розділом VII ЦПК України регламентовано судовий контроль за виконанням судових рішень й у відповідності до ст.ст. 383-389 ЦПК України законодавець не передбачив можливості способів забезпечення скарги.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів влади, посадових чи службових осіб і підлягають виконанню на всій території України, а їх невиконання є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Оскільки виконанню підлягає виконавчий лист виданий на виконання рішення суду, що набрало законної сили, то вимога заявника про зупинення реалізації арештованого майна, при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-/487/83/14, є фактичним зупиненням виконання судового рішення, що є недопустимим.

Крім того, питання зупинення виконавчого провадження на підставі виконавчого документа, вирішується не судом шляхом вжиття заходів забезпечення позову, а у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

А тому суд першої інстанції вірно вважав, що спосіб забезпечення заяви, запропонований заявником на стадії виконання судового рішення не може бути застосовано в порядку ч. 2 ст.152 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2016 року залишити без змін. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді :