Ухвала

іменем україни

26 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

КузнєцоваВ.О., Євграфової Є.П., Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», кредитної спілки «Християнська злагода», управління Пенсійного фонду України у Тернопільському районі Тернопільської області, третя особа - відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), кредитної спілки «Християнська злагода» (далі - КС «Християнська злагода»), управління Пенсійного фонду України у Тернопільському районі Тернопільської області про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту, посилаючись на те, що 10 липня 2015 року старшим державним виконавцем Господар А.В. відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області при примусовому виконанні виконавчого листа № 607/2826/13-ц, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 20 червня 2013 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» та КС «Християнська злагода» заборгованості в розмірі 719 698 грн 64 коп., складено акт опису й арешту майна.

Зазначеним актом описано майно, яке належить ОСОБА_4, чим порушено його право власності на низку речей, а саме: шафа офісна - 1 штука, вітрина - 1 штука, стіл - 2 штуки, крісло - 1 штука, стіл дерев'яний - 15 штук, диван зі шкірзамінника - 12 штук, м'яке крісло зі шкірзамінника - 2 штуки, столик журнальний - 1 штука, барна стійка - 1 штука, крісло - 2 штуки, тумбочка дерев'яна - 3 штуки, стільці дерев'яні - 60 штук. Вказані речі він набув відповідно до акту прийому-передачі від 22 листопада 2001 року, складеного в рахунок взаєморозрахунків фірми «Феіса» та ВАТ КТПК «Дніпро» згідно договору № 17-а/2 від 12 квітня 2000 року згідно виконаних послуг з реалізації продуктів народного споживання.

В зв'язку з викладеним просив суд позов задовольнити шляхом визнання за ним права власності на вказане вище майно та звільнити його з - під арешту.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2016 року відмовлено в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не встановлено.

Судами встановлено, що 10 липня 2015 року старшим державним виконавцем Господар А.В. відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області при примусовому виконанні виконавчого листа № 607/2826/13-ц, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 20 червня 2013 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» та КС «Християнська злагода» заборгованості в розмірі 719 698 грн 64 коп., складено акт опису й арешту майна, до якого увійшло й оскаржуване майно, а саме: шафа офісна - 1 штука, вітрина - 1 штука, стіл - 2 штуки, крісло - 1 штука, стіл дерев'яний - 15 штук, диван зі шкірзамінника - 12 штук, м'яке крісло зі шкірзамінника - 2 штуки, столик журнальний - 1 штука, барна стійка - 1 штука, крісло - 2 штуки, тумбочка дерев'яна - 3 штуки, стільці дерев'яні - 60 штук.

Особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту (ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 177 ЦК Українивизначено, що об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Виходячи з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК Українивизначено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п. 1 ст. 328 ЦК Україниправо власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, їх правочинів.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суди попередніх інстанцій, визначились належним чином з характером спірних правовідносин, встановили у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у рішенні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що позивачем не доведено належності йому спірного майна, оскільки даних, які б ідентифікували та підтверджували б (назву моделі меблів, дату виготовлення, серійний номер тощо), що саме майно, яке описано в акті опису та арешту майна належить позивачеві, і саме це майно він придбав та передав ОСОБА_5, немає.

Зазначені висновки судів відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права.

При цьому, судами першої та апеляційної інстанцій дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка.

Доводи касаційної скарги про те, що спірні меблі є меблями серійного виробництва, тому не відрізняються від інших, виготовлених одним і тим же виробником, речей за індивідуальними ознаками зводяться фактично до переоцінки доказів, і не дають підстав для висновку про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Матеріали справи не свідчать про те, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином, оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2016року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов

Є.П.Євграфова

С.О.Карпенко