Справа № 635/2957/16-ц
Провадження № 2/635/405/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

01 лютого 2017 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Березовської І.В.

за участю секретаря судового засідання Мурзіної С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в сел. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальності «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу, повернення коштів, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальності «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу, повернення коштів.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 25 лютого 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу, згідно якого ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у його користування «міні трактор ДТЗ 504», а він в свою чергу зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі. При укладанні договору представник відповідача у м. Луцьк Волинської області пояснив йому, що він має сплатити авансовий внесок у розмірі 10% від загальної вартості майна для того, щоб отримати трактор у трьохденний строк після укладання договору. Він, будучи юридично необізнаною особою, довірився представнику відповідача, та не читаючи договір підписав його. В той же день здійснив попередній платіж на розрахунковий рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в розмірі 40000 гривень. Проте трактор в обумовлені строки йому передано не було. В подальшому представник відповідача пояснив йому, що відповідно до умов договору для отримання транспортного засобу він додатково має сплатити авансовий платіж у розмірі 50% від загальної вартості трактору, комісію за передачу предмету лізинг, відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмету лізингу. Також у звязку з тим, що ринкова вартість трактору значна виросла з моменту підписання договору, він має ще сплатити різницю між комісією за організацію та авансовим платежем.

У звязку з тим, що умови договору не співпадають з тими, про які розповідав представник відповідача, він звернувся до відповідача про повернення коштів, які були сплачені ним відповідно до умов договору фінансового лізингу, разом з тим відповідач відмовив йому в поверненні коштів, посилаючись на п.12.12 ст. 12 Договору.

Позивач також вважає, що положення договору фінансового лізингу , які містять умови про зміни у витратах, виходячи з положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, що порушує його права як споживача.

Крім того, позивач зазначає, що за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним та містить елементи договору оренди (найму) транспортного засобу, що вбачається зі змісту договору відповідно ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір фінансового лізингу № 003591 від 25 лютого 2016 року в порушення вимог чинного законодавства нотаріально посвідчений не був.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати недійсним вказаний договір та стягнути з відповідача сплачені за договором кошти в розмірі 40000 грн.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, у якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, надав суду заперечення, в яких просив позовні вимоги про визнання договору фінансового лізінку, стягнення коштів залишити без задоволення.

У зв'язку з тим, що розгляд справи відбувся у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Аналіз норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Судовим розглядом встановлено, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 25 лютого 2016 року було укладено договір фінансового лізингу №003591, згідно якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору фінансового лізингу предметом договору є «міні трактор ДТЗ 504».

Вартість предмету лізингу на момент укладання договору становила 400 000 гривень.

Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатку №1 та додатку №2 до договору фінансового лізингу.

Додатком №1 до договору фінансового лізингу визначено графік сплати першого лізингового платежу : вартість предмета лізингу 400000,00 грн., відсоток платежів - 50 %, авансовий платіж 200000,00 грн., щомісячний платіж - 16666,67 грн., комісія за організацію (10%) 40000,00 грн., комісія за передачу (3%) 12000,00 грн.

Додатком №2 до договору фінансового лізингу визначено графік сплати другого лізингового платежу : вартість предмета лізингу - 400000,00 грн., авансовий платеж - 50%, сума лізингу 200000,00 грн., відсоткова ставка 12,5 %, коміся - 5%, період лізингу (кіль. Міс.) - 60, страхування КАСКО - 0,00%), щомісячний платіж - 5 024,44 грн. Відвантаження автомобіля після оплати 212 000,00грн.: авансований платіж -200000,00 грн., комісія за передачу ПП 12000,00 грн., послуги реєстрації - 0,00 грн., страхування КАСКО - 0,00 грн. страхування ЦВ 0,00 грн.

Відповідно до копії квитанції № ПН358 від 25 лютого 2016 року ОСОБА_1 було сплачено 40 000 грн. згідно договору № 003591 від 25 лютого 2016 року.

У п. 5.4 договору зазначено, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п. 1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмету лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного у додатку № 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає.

За п.5.5 у разі невиконання лізингоодержувачем дій, визначених у п. 5.4 договору протягом десятиденного строку з моменту отримання письмового повідомлення від лізингодавця договір вважається розірваним із застосування до лізингоодержувача наслідків, передбачених п. 12.12 цього договору.

Згідно п. 8.3 договору у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни.

Відповідно до п. 8.8 договору коригування розміру лізингових платежів у випадках передбачених цим договором не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавцю в частині витрат на фінансування предмета лізингу.

Згідно з п. 8.12 договору передбачено, що розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від, зокрема, конвертації гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений Договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається предмет лізингу, лізингові платежі визначені у національній валюті України, еквівалент у іноземній валюті не визначався, а тому прив'язка до зміни курсу долара США чи євро по відношенню до гривні не ґрунтується на вищевикладених вимогах закону.

Крім того, як вбачається з п.п. 8.3, 8.8 та 8.12 договору, розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено.

В п.8.3 договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу , що належить до сплати згідно з цим Договором фінансового лізингу, до чергової ОСОБА_3 (п. 8.4. договору).

Пункт 8.13 договору передбачає, що в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються.

Вказане свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати лізингові платежі.

Враховуючи дане положення можна зробити висновок про те, що навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 відсотків вартості предмета лізингу лізингодавець має право не повертати дані кошти, що фактично є компенсацією за невиконання п. 8.13 договору.

В свою чергу, за договором фінансового лізингу у позивача є право відмовитися від даного договору лише у випадку не надання лизингодавцем лізингоодержувачу предмету лізингу, визначеного в специфікації у термін, що перевищує 30 календарних днів від строку вказаного п. 5.1 договору. В такому випадку лізингоодержувачу повертаються всі перераховані ним кошти та додатково сплачується штраф в розмірі 10% від вартості предмету лізингу. В інших випадках права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із розірванням або невиконанням умов договору у лізингоодержувача немає.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Крім того, виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача, що вбачається із п. 8.13, 12.2, 12.4, 12.6. 12.8, 12.12 договору.

Проаналізувавши зміст договору фінансового лізингу, суд встановив, що за невиконання своїх зобовязань за договором фінансового лізингу лізингодавець фактично не несе відповідальності.

За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, а тому суд визнає недійсним договір фінансового лізингу №003591 від 25 лютого 2016 року.

Статтею 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власності ініціативи.

Оскільки позивачем на виконання договору фінансового лізингу була сплачена комісія за організацію на рахунок відповідача в розмірі 40000 грн., то передані відповідачу кошти у сумі 40000 грн. повинні бути повернуті позивачу.

Що стосується інших тверджень позивача, то суд їх до уваги не приймає, з огляду на наступне.

Згідно ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Отже, твердження позивача про нікчемність укладеного договору з підстав, передбачених ч.1 ст.220 ЦК України не ґрунтуються на законі, а недотримання сторонами нотаріальної форми договору за ч. 2 ст. 799 ЦК України є помилковим та таким, що суперечать викладеним вище вимогам закону.

Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати договір №003591 фінансового лізингу від 25 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Еталон» -недійсним.

Стягнути з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 сплачені за договором 40 000 (сорок тисяч) гривень

Стягнути з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Еталон» в дохід держави судовий збір в розмірі 1102 (одна тисяча сто дві) гривні 40 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Харківський районний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя - І.В. Березовська