У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Григоренка М.П., Хилевича С.В.

секретар судового засідання: Вегера М.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№96)(назву змінено на Державна установа «Городищенська виправна колонія»(№96)) на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 5 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 та малолітнього сина ОСОБА_3 до Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№ 96) (назву змінено на Державна установа «Городищенська виправна колонія»(№96)), Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, її представника, представників колонії, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 5 лютого 2016 року стягнуто з Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№ 96) на користь ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, 200000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№ 96) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, 200000 грн. моральної шкоди.

Встановлено порядок виконання рішення суду шляхом стягнення (списання коштів) з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, яка є розпорядником коштів Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області ( № 96).

В поданій апеляційній скарзі Городищенська виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області ( № 96) покликається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що 7 липня 2015 року Рівненським районним судом була винесена ухвала про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№96) про відшкодування моральної шкоди, однак суд не залишив позовну заяву без розгляду на підставі ст.207 ЦПК України та продовжив розгляд даної справи.

Оскільки, безпосереднім завдавачем шкоди є ОСОБА_4, то він мав бути залучений до участі у справі, як третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5 прискіпливо ставився до ОСОБА_4 під час несення служби на посту чатового, телефонував та робив зауваження, виражався в його адресу нецензурними словами. Своїми діями ОСОБА_5 порушив п. 77, 96 Інструкції з організації охорони кримінально-виконавчих установ закритого типу, затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань №237-дск від 8.12.2003 року.

Позивачем не доведено винне діяння відповідача та в чому саме полягає протиправна поведінка Городищенської виправної колонії (№96) щодо позивача, що спричинило у нього душевні страждання.

Крім того, позивачем взагалі не обґрунтовано в чому саме полягає моральна шкода та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, яка на його думку підлягає стягненню, та якими доказами це підтверджується.

Зазначає, що згідно ухвалою Верховного Суду України від 19.02.1992 року якщо шкода завдана працівником в робочий час, але діями, які не пов'язані з виконанням трудових (службових) обов'язків, роботодавець відповідальності не несе. Так, Верховний суд України визначив, що в разі якщо під час перебування на робочому місці в робочий час один працівник в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок неправомірних дій іншого працівника, завдав останньому тілесні ушкодження, обов'язок відшкодування такої шкоди покладається не на підприємство - роботодавця, а на самого завдавача шкоди.

Відповідно до норм чинного законодавства шкода завдана смертю внаслідок злочину відшкодовується потерпілим особою, яка вчинила злочин (заподіяла шкоду), тому даний позов про стягнення моральної шкоди мав бути заявлений до ОСОБА_4

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції, а справу направити на новий розгляд.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтв про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 їх батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.

Згідно висновку службового розслідування за фактом смерті внаслідок отриманого вогнепального поранення молодшого інспектора (з озброєння та спецзасобів) відділу охорони Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (96) старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_5, затвердженого начальником управління Державної пенітенціарної служби України Адамець О.І., смерть ОСОБА_5 настала внаслідок проникаючого вогнепального поранення живота з пошкодженням внутрішніх органів, сталася під час проходження служби при виконанні службових обов'язків. За порушення дисципліни та законності, що виразилися у нанесенні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть молодшого інспектора відділу ОСОБА_4 звільнено зі служби в органах виконання покарань.

Вказаним висновком встановлено, що причинами надзвичайної події стали: упереджене ставлення з боку відповідального від відділу охорони старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_5 до молодшого інспектора відділу охорони старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_8, що відобразилося у використанні ненормативної лексики відповідальним під час перебування чатового на посту; порушення вимог п. 83 Інструкції з організації охорони кримінально-виконавчих установ закритого типу установ начальником чергової варти відділу охорони ОСОБА_9; послаблення контролю за порядком здачі підпорядкованим персоналом вогнепальної зброї з боку інспектора внутрішньої служби ОСОБА_10; порушення вимог п. 5 Положення про організацію виховної та соціально-психологічної роботи з персоналом старшим інспектором ОСОБА_22; порушення вимог п.п. 38, 43 Інструкції з організації охорони кримінально-виконавчих установ закритого типу установ заступником начальника установи з охорони - начальником відділу охорони ОСОБА_11; порушення п. 14 Інструкції з організації нагляду за засудженими, які відбувають покарання у кримінально-виконавчих установах заступником начальника установи з інтендантського та господарського забезпечення ОСОБА_12; низька оперативна обізнаність про негативні процеси, що мали місце у колективі відділу хорони начальника оперативного відділу ОСОБА_13 та старшого оперуповноваженого ОСОБА_14; послаблення вимогливості до підлеглого персоналу по виконанню службових обов'язків під час несення служби начальником виправної колонії ОСОБА_15; відсутність контролю за організацією службової діяльності підпорядкованого персоналу відділу охорони начальником відділу охорони ОСОБА_16; послаблений контроль за організацією службової діяльності персоналу підпорядкованих установ першого заступника начальника управління ОСОБА_17

Даним висновком також встановлено вирішити питання про притягнення вищевказаних осіб до дисциплінарної відповідальності.

Згідно довідки про обставини загибелі старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_5 комісією співробітників управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області було визнано, що загибель ОСОБА_5 сталася під час проходження служби при виконанні службових обов'язків.

Вироком Рівненського районного суду від 19 вересня 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 10 років, стягнено з ОСОБА_4 на користь .ОСОБА_18 (матері ОСОБА_5) 200000 грн. моральної шкоди заподіяної злочином.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 12 грудня 2016 року вказаний вирок змінено, засуджено ОСОБА_4 за ст. 116 КК України та призначено покарання п'ять років позбавлення волі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач Гордищенська виправна колонія є юридичною особою, яка повинна відшкодувати шкоду, завдану її працівником ОСОБА_4 під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Такі висновки суду відповідають матеріалам справи та ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків.

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-229цс14 від 28 січня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Таким чином, встановивши, що смерть ОСОБА_5 настала внаслідок проникаючого вогнепального поранення живота з пошкодженням внутрішніх органів, яке було завдане молодшим інспектором відділу охорони Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№ 96) старшим сержантом внутрішньої служби ОСОБА_8 під час виконання ним службових обов'язків, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про застосування положень ст. 1172 ЦК України та покладення на відповідача обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди, завданої дітям потерпілого.

Вирішуючи спір, місцевий суд також вірно виходив з того, що внаслідок смерті ОСОБА_5, заподіяної злочинними діями ОСОБА_8, дітям потерпілого завдана моральна шкода, яка обумовлена їх душевними та фізичними стражданнями у зв'язку втратою батька.

За таких обставин, розмір відшкодування моральної шкоди в сумі по 200000 грн. на кожного з дітей померлого ОСОБА_5 визначений судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також вірно враховано, що діти втратили рідну їй людину, понесли значні моральні страждання, які носять триваючий характер, зазнали істотних змін в особистому житті, перенесли страждання, пов'язані зі смертю батька та його похованням.

Доводи апеляційної скарги про те, що в порушення вимог ст.207 ЦПК України суд не залишив позовну заяву без розгляду в зв'язку з наявністю в провадженні Рівненського районного суду цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№96) про відшкодування моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки вказану позовну заяву районним судом було залишено без розгляду ухвалою від 30 липня 2015 року.

Не можуть бути підставою для скасування рішення покликання відповідача розгляд справи без участі ОСОБА_4, як безпосереднього завдавача шкоди, так як судом першої інстанції двічі направлялось для останнього копія позовної заяви та заяви відповідача про залучення його в якості третьої особи, а також роз'яснювалось йому право заявити про свою участь у справі, однак згода на участь у справі від ОСОБА_4 надійшла до суду вже після ухвалення оскаржуваного рішення.

Твердження відповідача про те, що ОСОБА_5 прискіпливо ставився до ОСОБА_4 під час несення служби на посту чатового, телефонував та робив зауваження, виражався в його адресу нецензурними словами, чим порушив вимоги п. 77, 96 Інструкції з організації охорони кримінально-виконавчих установ закритого типу, не звільняють Городищенську виправну колонію управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№96) від обов'язку, встановленого ст. 1172 ЦК України, відшкодувати шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх службових обов'язків.

Не передбачено нормами ст.1172 ЦК України і встановлення наявності вини та протиправність поведінки юридичної особи для настання відповідальності за шкоду, завдану її працівником.

Доводи апеляційної скарги про відсутність належного обґрунтування позивачем в чому саме полягає моральна шкода та її розміру спростовується поданою позовною заявою.

Покликання скарги про те, що роботодавець не несе відповідальності за шкоду, завдану працівником в стані сильного душевного хвилювання в робочий час, але діями, які не пов'язані з виконанням трудових (службових) обов'язків, не можуть бути прийняті судом, оскільки діюче законодавство, що регулює правовідносини, що склалися між сторонами не містить таких винятків.

Не ґрунтуються на вимогах закону доводи відповідача щодо необхідності стягнення моральної шкоди з ОСОБА_4

За наведеного, викладені в апеляційній скарзі доводи не ґрунтуються на вимогах закону, правильності висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування судового рішення через порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№96) )(назву змінено на Державна установа «Городищенська виправна колонія»(№96)) відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 5 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

Григоренко М.П.

Хилевич С.В.