Справа № 127/1853/17 Провадження № 22-ц/772/1995/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27Доповідач Рибчинський В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Рибчинського В.П.,

суддів: Голоти Л.О., Зайцева О.Ю.,

за участі секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

встановила:

30 січня 2016 року до Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог послався на те, що 04.09.2010 р. між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 позичила у нього 20000 (двадцять тисяч) дол. США зі сплатою 4% щомісячно, строк повернення грошових коштів в розписці не вказано. 03.03.2016 р. він направив ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення коштів, однак остання в добровільному порядку борг не повернула. За період з 04.09.2010 р. по 04.01.2017 р. утворилась заборгованість, яка складається з 544000,00 грн. (еквівалентно 20000,00 дол. США) основний борг, 1641600,00 грн. (еквівалентно 60800,00 дол. США) проценти за користування позикою.

Тому, просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики в сумі 2181600 (два мільйони сто вісімдесят одну тисячу шістсот) грн., що еквівалентно 80800,00 дол. США.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 04 вересня 2010 року в сумі 2170288,00 (два мільйони сто сімдесят тисяч двісті вісімдесят вісім ) грн., 2000,00 (дві тисячі) грн., судового збору, а також 6000 (шість тисяч) грн.. судового збору на користь держави.

22.05.2017 року ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення, в задоволенні якої ухвалою Вінницького міського суду від 23 червня 2017 року відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим заочним рішенням, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій послалась на те, що заочне рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки прийняте з порушенням норм матеріального права, неповно та неправильно встановленими обставини справи.

В апеляційній скарзі зазначила, що вимога-претензія від 03 березня 2016 року про повернення грошових коштів ОСОБА_3, стосується виключно основної суми заборгованості та не стосується відсотків за користування грошовими коштами.

Також зазначила, що строк виконання зобовязання за договором позики від 04 вересня 2010 року не настав, оскільки належних та достатніх доказів надсилання такої вимоги у ОСОБА_3 немає.

В апеляційній скарзі просить суд скасувати заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду відповідно до положень частини 1 статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону з огляду на наступне.

Під час вирішення справи судом першої інстанції встановлено, що 04 вересня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_4 20000 (двадцять тисяч) дол. США зі сплатою 4% щомісячно, що підтверджується розпискою. Строк виконання грошового зобовязання договором позики не встановлено.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

У ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено розмір процентів 3 % від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передачу йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з розписки від 04.09.2010 року, укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, строк повернення грошових коштів останніми не зазначений, тому, колегія суддів вважає, що строк повернення позики визначений моментом предявлення вимоги, позика повинна бути повернута позичальником протягом 30 (тридцяти) днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це.

Тобто, в даному випадку, предявлення вимоги свідчить про закінчення строку договору позики та повернення коштів у встановлений законом строк.

Так, ОСОБА_3 на підтвердження вимоги про повернення позики надав суду листа, який адресовано на ім»я ОСОБА_2 м. Вінниця, Немирівське шоссе, 82. Листа названо вимога-претензія, датовано 03.03.2016 року. В листі зазначається вимога про повернення позичених коштів, а саме 20000 доларів США основного боргу та 3 % річних за користування позиченими коштами, а саме в сумі 300 доларів США, при цьому в листі крім викладеного також зазначається : «для відома Ви взяли у мене 20000 доларів США під 4 % місячних. На даний час сума боргу з врахуванням відсотків складає 52800 доларів США».

Суд першої інстанції зазначеного листа розцінив, як пред»явлення вимоги про повернення позики.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що вказаного листа, в якому зазначена вимога про повернення коштів вона не отримувала, а тому при вирішенні позовних вимог у суду першої інстанції були відсутні підстави для їх задововолення, т.я. право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав у ОСОБА_3 виникне лише зі спливом 30 днів, після пред»явлення вимоги про повернення коштів.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 через поштовий зв'язок не отримала листа з вимогою про повернення коштів, оскільки відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зазначений лист повернуто ОСОБА_3 з відміткою про причини невручення із закінченням терміну зберігання. Однак, звернення до суду з позовною вимогою є тотожним направленню письмової вимоги, лист вимога про повернення коштів також знаходиться в матеріалах справи. З матеріалами справи відповідачка була ознайомлена через свого представника. Відповідачці було достеменно відомо про вимогу ОСОБА_3, оскільки нею подавалась заява про скасування заочного рішення , і з часу подачі заяви про скасування заочного рішення пройшло більше 30 днів.

В апеляційній скарзі також зазначається про те, що рішення суду першої інстанції є безпідставним в частині стягнення відсотків за користування коштами, оскільки згідно листа вимоги від 03.03.2016 року ставилось питання про повернення лише основної суми заборгованості, а тому рішення про стягнення відсотків за користування грошовими коштами є безпідставними.

Колегія суддів з даними доводами також не погоджується, оскільки в позовній заяві, яка є тотожною вимозі про повернення коштів, ставиться питання як про повернення основної суми так і відсотків за користування ними, крім того, ч.2 ст. 530 ЦК України не містить чітких вимог для написання вимоги, навідміну від претензії (ст. 6 ГК України).

Відповідно до ст. 308 ч. 2 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Порушень норм матеріального і процесуального права, що можуть слугувати підставою для скасування чи зміни судового рішення колегією суддів не встановлено, тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається. Рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване, а тому скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 318, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_5

Судді /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

Згідно з оригіналом.

Суддя Рибчинський В.П.