АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/439/17 Справа № 192/1921/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Омелюх В. М. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Завод пластмасових виробів «Супутник», ОСОБА_3, третя особа - відділ Держгеокадастру у Солонянському районі Дніпропетровської області, про поновлення строків позовної давності, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та визнання недійсним договору оренди землі, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з уточненим позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Завод пластмасових виробів «Супутник» (далі - ТОВ «ЗПВ «Супутник»), ОСОБА_3 про поновлення строків позовної давності, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та визнання недійсним договору оренди землі, мотивуючи тим, що 05 листопада 2009 року вона доручила ОСОБА_3 бути її представником з усіма повноваженнями з питань користування належної їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №039215 від 20 травня 2005 року земельною ділянкою площею 10,0221 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, для чого надала йому право представляти її інтереси в будь-яких установах чи підприємствах, подавати від її імені заяви та інші документи, що стосуються виконання передбаченого в довіреності, укладати договори оренди, одержувати необхідні довідки, документи, розписуватись за неї, а також вчиняти інші дії, видавши на його ім'я відповідну довіреність №24, яка була укладена в письмовій формі та посвідчена секретарем Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області.

Зазначала, що на підставі зазначеної довіреності ОСОБА_3, який діяв від її імені, 23 грудня 2010 року підписав з ТОВ «ЗПВ «Спутник» договір оренди землі без номеру, відповідно до якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Сурсько-Михайлівської сільської ради і належить орендодавцю на підставі державного акта на право власності на землю серії ДП №039215 від 20 травня 2005 року, про зміст даного договору вона дізналася у жовтні 2015 року, після чого подала до Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області заяву про скасування довіреності №24 від 05 листопада 2009 року, виданої на ім'я ОСОБА_3

Вказувала, що довіреність від 05 листопада 2009 року не була належним чином зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей, а оскільки вона не була належним чином посвідченою та зареєстрованою, то була нікчемною та не уповноважувала ОСОБА_3 діяти від її імені та укладати договір оренди землі від 23 грудня 2010 року, який не відповідає вимогам чинного законодавства та суперечить її інтересам.

Посилаючись на те, що спірний договір оренди землі, який укладено відповідачем ОСОБА_3 від її імені, є недійсним як внаслідок укладення його на підставі нікчемного одностороннього правочину, тобто виданої нею довіреності від 05 листопада 2009 року, яка не була нотаріально посвідчена та є недійсною з моменту її видання, так і у зв'язку з невідповідністю договору оренди землі від 23 грудня 2010 року вимогам чинного законодавства, укладенням договору в супереч її інтересам як власника земельної ділянки та внутрішній волі, а тому з урахуванням її зави про поновлення строку позовної давності, просила суд ухвалити рішення, яким застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - довіреності без номеру від 05 листопада 2009 року, виданої від імені ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_3 та визнати недійсним договір оренди землі б/н від 23 грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 від імені ОСОБА_2 з ТОВ «ЗПВ «Супутник» з моменту його укладення.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 05 листопада 2009 року ОСОБА_2 видала на ім'я ОСОБА_3 довіреність, за якою уповноважила останнього бути її представником з усіма повноваженнями з питань користування належною їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №039215 від 20 травня 2005 року земельною ділянкою площею 10,0221 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, для чого надала йому право представляти її інтереси в будь-яких установах чи підприємствах, подавати від її імені заяви та інші документи, що стосуються виконання передбаченого в довіреності, укладати договори оренди, одержувати необхідні довідки, документи, належні йому за договором оренди гроші, розписуватись за нього, а також вчиняти інші дії, пов'язані з цією довіреністю, яка була укладена в письмовій формі та посвідчена секретарем Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області та зареєстрована в реєстрі за №24. Довіреність видана з правом передовіри строком на 10 років (т. 1 а.с.7).

Підпис під даною довіреностю виконано довірителем ОСОБА_2, що вона підтвердила в судовому засіданні та не оспорювали інші учасники процесу.

23 грудня 2010 року на підставі цієї довіреності відповідач ОСОБА_3 підписав з ТОВ «ЗПВ «Супутник» договір оренди землі без номеру, відповідно до якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Сурсько-Михайлівської сільської ради і належить орендодавцю на підставі державного акта на право власності на землю серії ДП №039215 від 20 травня 2005 року (т. 12 а.с.11-12,13).

Згідно копії видатково-касового ордеру 11 жовтня 2011 року позивач ОСОБА_2 отримала 12.000 грн. орендної плати (т.1 а.с.178).

08 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області з заявою, в якій прохала повідомити ОСОБА_3, що скасовує видану на його ім'я довіреність на користування належною їй земельною ділянкою.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що видана 05 листопада 2009 року позивачем ОСОБА_2 довіреність на ім'я відповідача ОСОБА_3 наділяла останнього усіма повноваженнями з питань користування земельною ділянкою, в тому числі передавати її в оренду, при цьому ОСОБА_2, підписавши довіреність, усвідомлювала всі наслідки її видачі іншій особі, що підтвердили в судовому засіданні свідки та не оспорювала і сама позивачка та її представники.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно статті 37 Закону України «Про нотаріат» в редакції, яка була чинною на період виникнення спірних правовідносин з урахуванням змін, внесених до Закону N1054-VI (1054-17) від 03 березня 2009 року, у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1)вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2)посвідчують заповіти (крім секретних); 3)видають дублікати посвідчених ними документів; 4)засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5)засвідчують справжність підпису на документах.

Відповідно до стаття 40 цього Закону до нотаріально посвідчених довіреностей прирівнюються, зокрема, довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, посвідчені уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреності на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування та розпорядження транспортними засобами, а вказані положення Закону кореспондуються з ч.3 ст.245 ЦК України та свідчать про те, що з дня набрання законної сили, внесених до Закону N1054-VI (1054-17) від 03 березня 2009 року до зазначених законів змін, посадові особи місцевого самоврядування не мають права нотаріально посвідчувати довіреності, а вправі посвідчувати довіреності, прирівняні до нотаріально посвідчених, при цьому, виходячи зі змісту частини сьомої статті 40 вказаного вище Закону, посвідчення таких довіреностей має відбуватися з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат» та інших нормативно-правових актів, в тому числі: Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року №419 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06 липня 2006 року №940 (далі-Порядок), наказу Міністерства юстиції України від 31 жовтня 2006 №83/5 «Про затвердження форм реєстру для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, посвідчувальних написів на них та зразків цих документів», в редакції, яка діяла на період виникнення спірних правовідносин.

Згідно до вимог пунктів 6,7,8 Порядку посадові особи встановлюють особу громадянина України - за паспортом громадянина України, що звернулася за посвідченням довіреності, та перевіряють її цивільну дієздатність. При посвідченні довіреностей посадові особи: 1)роз'яснюють фізичним особам, від імені яких посвідчуються довіреності, їх права і обов'язки, попереджають про наслідки їх посвідчення для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; 2)перевіряють відповідність посвідчуваних довіреностей вимогам закону та встановлюють дійсні наміри особи (правильне розуміння нею значення, умов правочину та його правових наслідків), що звернулася за посвідченням довіреності, до їх посвідчення, а також відсутність у неї будь-яких заперечень щодо кожної з умов правочину; 3)попереджають про правові наслідки посвідчення довіреностей; 4)роз'яснюють порядок скасування довіреностей; 5)складають у разі потреби проекти довіреностей на усне прохання фізичних осіб. Обов'язковими реквізитами довіреності є: місце і дата її складення (підписання), прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання представника і особи, яку представляють, а в разі потреби - посади, які вони займають. Довіреності підписуються довірителем у присутності посадової особи. тексти довіреностей повинні бути написані зрозуміло і чітко; дати в тексті посвідчуваних довіреностей щонайменше один раз позначаються словами. У довіреностях прізвища, імена та по батькові фізичних осіб, а також місце їх проживання зазначаються повністю.

Відповідно до пункту 9 Порядку для посвідчення довіреностей посадовими особами на відповідних документах вчиняються посвідчувальні написи за формами, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 31 жовтня 2006 року №83/5 «Про затвердження форм реєстру для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, посвідчувальних написів на них та зразків цих документів», а згідно з пунктом 10 Порядку посвідчені довіреності реєструються посадовими особами в реєстрі для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, форма якого встановлена наказом Міністерства юстиції України від 31 жовтня 2006 року №83/5. Кожна довіреність реєструється під окремим порядковим номером який зазначається в посвідчувальному написі.

Відповідно до пункту 31 Порядку, довіреність посвідчується в одному примірнику. Посвідчена довіреність вручається особі, від імені якої вона посвідчена, або на прохання такої особи і за її рахунок надсилається за зазначеною нею адресою особі, на ім'я якої видана така довіреність. Водночас запис щодо посвідчених довіреностей вноситься у відповідний реєстр, форма якого наведена у додатку 1 наказу Міністерства юстиції України від 31 жовтня 2006 року №83/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції Укераїни від 11 грудня 2008 року №2147/5) Форма №1 Реєстр для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що при посвідчені довіреності від імені позивача посадова особа органу місцевого самоврядування - секретар Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району ОСОБА_4 - по змісту, порядку реєстрації, вчинення посвідчувального напису, видачі довіреності та внесення її в реєстр діяла відповідно до вимог чинного законодавства, а саме ст.245 ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 №419 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06 липня 2006 року №940), наказу Міністерства юстиції України від 31 жовтня 2006 року №83/5 «Про затвердження форми реєстру для реєстрації заповітів та довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, посвідчу вальних написів на них та зразків цих документів», в редакції яка діяла на час спірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції, що не можуть бути прийняті судом і доводи позивача про те, що довіреність не внесена до Єдиного реєстру довіреностей (а.с.11-13 т.1), оскільки згідно п.2.1 «Положення про Єдиний реєстр довіреностей», затвердженого наказом Міністерства Юстиції Уріїни від 28 грудня 2006 року №111/5 обов'язковій реєстрації у Єдиному реєстрі підлягають довіреності (у тому числі їх дублікати), посвідчені в нотаріальному порядку та довіреності на право розпорядження майном, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, а також відомості про припинення їх дії. Реєстратор Єдиного реєстру (далі - Реєстратор) - державні нотаріальні контори; державні нотаріальні архіви; приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з Адміністратором та мають доступ до Єдиного реєстру через інформаційну мережу Міністерства юстиції України, вносять записи до Єдиного реєстру про посвідчені довіреності (у тому числі їх дублікати), про припинення дії довіреностей, перевіряють дійсність довіреностей (їх дублікатів) за даними Єдиного реєстру та видають витяги з Єдиного реєстру, а також виконують інші функції, передбачені цим Положенням.

А згідно п.2.2 «Положення про Єдиний реєстр довіреностей» реєстрація довіреностей (їх дублікатів), посвідчених посадовими, службовими особами, перерахованими в частині 3 статті 245 Цивільного кодексу України та пункту 4 частини другої статті 40 Закону України "Про нотаріат", а також відомості про припинення їх дії, здійснюється в Єдиному реєстрі за заявою довірителя про реєстрацію таких довіреностей. Заява про реєстрацію зазначених довіреностей надається реєстратору безпосередньо довірителем.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру довіреностей №29843092 від 15 жовтня 2015 року довіреність від 15 листопада 2009 року довірителем ОСОБА_2 не була належним чином зареєстрована (т.1 а.с.8).

З урахуванням зазначеного, рішення Конституційного Суду України від 5 лютого 2004 року у справі N1-5/2004 щодо тлумачення поняття «передача», суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_2 довіреність від 05 листопада 2009 року була видана не на розпорядження нерухомим майном, до якого згідно ст.181 ЦК України відноситься і земельна ділянка, а на здійснення від імені власника правомочності щодо передачі права володіння та користування нею, в тому числі і права укладення договорів оренди, який він відповідно до ч.3 ст.238 ЦК України у своїх інтересах укласти не міг, у зв'язку з чим вона за змістом та формою відповідає вимогам чинного на день її видачі та посвідчення посадовою особою місцевого самоврядування законодавства, а тому відсутні підстави вважати її нікчемною і як наслідок нікчемності відсутні підстави визнання недійсним укладеного в послідуючому на підставі одностороннього правочину договору оренди земельної ділянки.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апелянта про нікчемність одностороннього правочину - довіреності від 05 листопала 2009 року, виданої позивачем ОСОБА_5, та відповідно застосування наслідків нікчемного правочину, є необґрунтовані.

Щодо доводів апеляційної скарги стовновно невідповідності договору оренди землі від 23 грудня 2010 року вимогам чинного законодавства та укладання його всупереч інтересів позивача, колегія суддів звертає увагу на те, що ст.792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Положеннями ч.4 ст.124 ЗК України, в редакції, яка діяла на період виникнення спірних правовідносин, передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем, при цьому підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.

Відповідно до статті 125 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренда землі», в редакції яка діяла на день видачі довіреності, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Так, саме 23 грудня 2010 року відповідач ОСОБА_3, діючи як представник позивача ОСОБА_2 на підставі довіреності від 05 листопада 2009 року, укладав з ТОВ «ЗПВ «Супутник» договір оренди землі без номеру, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 10,0221 га, яка знаходиться на території Сурсько-Михайлівської сільської ради і належить орендодавцю на підставі державного акта на право власності на землю серії ДП №039215 від 20 травня 2005 року, п.8 якого передбачено, що договір укладено строком на 49 років (т.1 а.с.11-12).

Договір оренди землі від 23 грудня 2010 року зареєстрований в відділі Держкомзему у Солонянському районі Дніпропетровської області за №00179 17 жовтня 2012 року (т.1 а.с.12 зворотня сторона ).

Позивач вказує, що про наявність зазначеного вище договору оренди землі їй стало відомо у 2015 році, втім колегія суддів звартеє увагу на той факт, що за даним договорм позивачем була отримана оренда палата 11 жовтня 2011 року.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст.152 ЗК, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною.

Відповідно до ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, а відповідно до ст.27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Згідно статей 13,14 Закону України «Про оренду землі», в редакції чинній на день укладення спірного договору оренди землі, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постанови Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року N220 з послідуючими змінами було затверджено Типову форму договору оренди землі.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6,11,17,19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Статтями 16,17,18 цього Закону встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування. Передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, при цьому строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років, а укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 11 лютого 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» до 01 січня 2013 року державна реєстрація зокрема, договорів оренди земельних ділянок, проводиться територіальними органами земельних ресурсів.

Відповідно до ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, а відповідно до ст.27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Як вбачається з тексту укладеного 23 грудня 2010 року договору оренди, передбачено: в п.п.9-14 - розмір, види орендної плати, обчислення орендної плати з урахуванням індексів інфляції, порядок її сплати та відповідальність за несвоєчасну її сплату, в п.18 - передача земельної ділянки здійснюється без проекту її відведення, а п.20 - передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий строк після державної реєстрації за актом приймання передачі, а вказане свідчить, що умови договору оренди відповідають вимогам Закону України «Про оренду землі» та затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року N220 з послідуючими змінами Типовій формі договору оренди землі, а доводи позивача, щодо невідповідності договору оренди в цій частині зазначеним положенням Закону зводяться до переоцінки його умов та їх суб'єктивному тлумаченню.

Тобто, за своєю сутністю та змістом спірний договір оренди землі повністю відповідає вимогам Закону України «Про оренду землі» в редакції чинній на момент його укладання, а також типовому договору оренди землі, що затверджений постановою Кабінету Міністрів Укріїни №220 від 03 березня 2004 року (зі змінами, які діяли на час укладання договору), про що свідчить його державна реєстрація у відділі Держкомзему у Солонянському районі Дніпропетровської області.

Щодо невідповідності спірного договору оренди землі вимогам ст.15 Закону України «Про оренду землі», колегія суддів звертає увагу, що наявність кадастрового номеру у договорі, як одна з істотних умов передбачених в редакції ст.15 Закону України «Про оренду землі», яка діяла на момент укладання договору оренди землі, не була визнана як істотна. Тобто, колегія суддів погоджується, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні доводи позивача про те, що в договорі оренди відсутній кадастровий номер земельної ділянки, оскільки така вимога не передбачена ст.15 Закону України «Про оренду землі», як істотна умова договору. Крім того, кадастровий номер земельної ділянки відсутній і у виданому на ім'я ОСОБА_2 акті на право приватної власності на землю серії ДП №039215, у той час, як згідно діючого законодавства, вчинити дії щодо встановлення земельній ділянці кадастрового номеру це обов'язок її власника, а не орендаря.

Договір оренди земельної ділянки від 23 грудня 2010 року дійсно не містить передбаченої ст.15 Закону України «Про оренду землі» такої істотної умови договору оренди, як умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, але у судовому засіданні позивачем не доведено, що відсутність даної істотної умови договору призвела до порушення його прав, як власника земельної ділянки, на що неодноразово вказував у правових висновках Верховний суд України при розгляді справ з аналогічних правовідносин (справа №60215 цс14 від 21 січня 2015 року, №6-849цс15 від 09 грудня 2015 року, №6-233цс14 від 04 лютого 2015 року та інші), відповідно до яких визначено, що з урахуванням частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси при цьому суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв'язку з відсутністю в договорі умов, передбачених статтею 15 указаного Закону, визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав чи інтересів цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Також судом не було встановлено, щоб відповідач ТОВ «ЗПВ «Супутник» вчиняв такі дії чи мав намір їх вчинити, а згідно п.19 договору передбачено, що право обміну земельної ділянки є у орендаря лише в разі наявності згоди орендодавця. Орендар має право лише передавати земельну ділянку в суборенду без зміни її цільового призначення і умов договору та відповідно до чинного законодавства, а відповідно до п.30 договору право орендаря на передачу у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки не передбачено.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції встановлено, що позивачеві з дня видачі довіреності достовірно було відомо про видачу ним на ім'я ОСОБА_3 одностороннього правочину, згідно якого вона уповноважила останнього бути її представником з усіма необхідними повноваженнями з питань користування належної їй земельної ділянки, в тому числі з правом укладення договору оренди земельної ділянки, підписання договору та отримання орендної плати.

Позивач отримала наперед орендну плату за десять років оренди належної їй на праві власності земельної ділянки, тобто в межах строку дії довіреності.

Відповідач ОСОБА_3, в межах повноважень з довіреністю, до 2015 року отримував орендну плату по укладеному договору оренди земельної ділянки, що підтверджується довідкою ТОВ «ЗПВ «Супутник» (т.1 а.с.177).

Доводи апелянта, що умови і строки передачі земельної ділянки орендарю чітко не визначені, спростовуються п.20 договору, яким передбачені умови і строки передачі земельної ділянки, а саме, що передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий строк після реєстрації цього договору.

Доводи щодо відсутності акту визначення меж земельної ділянки в натурі на місцевості спростовуються доданою до договору оренди землі невід'ємною його частиною - копією державного акту на право приватної власності на землю у якому вказано кадастровий номер земельної ділянки, місце розташування та межі земельної ділянки, що і дозволяє її ідентифікувати та визначити її межі на місцевості.

У відповідності до правил ст.ст.203,204,215 ЦК України, з урахуванням вищезазначеного, в межах заявлених позовних вимог та досліджених доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача з тих підстав, що позивачем не доведено наявність інших підстав для визнання договору оренди недійсним внаслідок його невідповідності вимогам Закону України «Про оренду землі», а тому відсутні визначені законом підстави для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмовити у задоволенні позовних вимог не за наслідками застосування строку позовної давності, а по суті позову, оскільки зазначене не суперечить вимогам чинного законодавства і судом першої інстанції вірно застосовані норми матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

З`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.