Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1766/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дьомич Л. М.
УХВАЛА

Іменем України

20.11.2017 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Письменного О.А.; Карпенка О.Л.

за участю секретаря: Федоренко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Обєднаного автогосподарства медичних закладів на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Обєднаного автогосподарства медичних закладів про скасування наказу, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Обєднаного автогосподарства медичних закладів про:

- скасування наказу начальника ОАГМЗ ОСОБА_3 від 14 вересня 2016 року № 55 «Про відсторонення від виконання обовязків та зупинення нарахування заробітної плати з підстав простою з вини працівника»;

- стягнення середнього заробітку, із розрахунку попередніх двох місяців (липень-серпень 2016 року) згідно довідки про доходи, за період 12.09.2016 року - 31.10.2016 року, із поновленням надбавки за вислугу років в розмірі 20% окладу періоду 12-30 вересня 2016 року, і в розмірі 40% окладу за період 01-31 жовтня 2016 року, згідно умов колективного договору та наказу МОЗ України від 05.10.2005 року № 308/519 в розмірі 2185 гривень;

- стягнення 10000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Протягом судового розгляду, збільшив вимоги, які ухвалою від 11 квітня 2017 року до судового розгляду прийняті частко, зокрема, про стягнення середнього заробітку за період з 12 вересня 2016 року до винесення судом рішення по даній справі із розрахунку середньої (годинної) заробітної плати в сумі 16 грн./за годину попередніх двох місяців (червень-липень, 2016 року), що передували події з якою повязана відповідна виплата, стягнення середнього заробітку за період з вересня по грудень 2016 року, стягнення 21 337 грн. у відшкодування моральної шкоди (т.1 а.с.214-221,т.2 а.с.22-25).

В обгрунтування вимог зазначив, що з 08 вересня 2011 року працює в Обєднаному автогосподарстві медичних закладів водієм спеціального санітарного автомобіля Тойота д/н 08-18 Е1А.

14 вересня 2016 року наказом № 55 його, під час непрацездатності, відсторонено від виконання обовязків та зупинено нарахування заробітної плати. Керівник посилався на виробничу потребу, виниклою через припинення експлуатації автомобіля Тойота д/н 08-18 ЕІА та перемістив його на автомобіль НОМЕР_1. Згоди на переміщення на вищевказаний транспортний засіб не надавав.

Так як він не виконав посадових обовязків протягом двох робочих днів (12-13 вересня 2016 року) та відмовився прийняти автомобіль УАЗ-2206, д.н. № НОМЕР_2 в експлуатацію, йому вмінили з його вини простой через що відсторонили від роботи, облік часу здійснювався як простой , не проводилось нарахування зарплати з 12.09.2016 року.

Вважає, що відповідачем порушено норми трудового законодавства, оскільки наказ винесено під час його непрацездатності, його як члена виборного профспілкового органу не ознайомлено з рішенням виборного органу ППО ОАГМЗ на погодження відсторонення від роботи і на припинення нарахування заробітної плати. В спірному наказі не зазначено, про погодження з виборним органом зміни оплати праці, та зміни умов колективного договору щодо встановлення відповідної надбавки за вислугу років в розмірі 40% посадового окладу, підвищення окладу на 20% за керування санітарним транспортом, режим і графік роботи, систему оплати праці тощо. В наказі не встановлено строк на який відсторонено від роботи та строк припинення нарахування заробітної плати.

Неправомірними діями відповідача йому спричинену моральну шкоду у вигляді порушення законних майнових прав на повну і своєчасну заробітну плату та порушення його законних немайнових прав на життя та достатній його рівень. Розмір якої внаслідок зміни визначено 21 337 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 червня 2017 року визнано незаконним та скасовано наказ начальника Обєднаного автогосподарства медичних закладів ОСОБА_3 «Про відсторонення від виконання обовязків та зупинення нарахування заробітної плати з підстав простою з вини працівника» від 14 вересня 2016 року № 55, яким ОСОБА_2, водія транспортних засобів 3-го класу, з 14 вересня 2016 року відсторонено від роботи, наказано інженеру здійснювати облік робочого часу водія ОСОБА_2 із врахуванням простою з вини працівника; бухгалтерії підприємства наказано не здійснювати нарахування заробітної плати водію транспортних засобів 3-го класу ОСОБА_2 з підстав невиконання ним роботи та простою з його вини з 12.09.2016 року.

Стягнуто з Обєднаного автогосподарства медичних закладів на користь ОСОБА_2 середньомісячну заробітну плату в розмірі 7 488, 80 грн. та 3000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Обєднане автогосподарство медичних закладів звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні вимог. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно зясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, суд не врахував правомірність оскаржуваного позивачем наказу № 55 від 14.09.2016 р. із внесених змін наказом № 66 від 16.11.2016 р. ОСОБА_2І не працював, а лише перебував на робочому місці, тобто він зі свої вини перебував в стані простою, який відповідно вимог ч.4 ст.113 КЗпП України не оплачується. ОСОБА_2 перебував на лікарняному, тому ознайомлення із наказом та складання акту приймання-передачі автомобіля, акту про відмову від прийняття службового транспортного засобу відбулось лише 12.09.2016 року. Висновки суду суперечать висновкам перевірок двох незалежних організацій, відсутні обґрунтування наявності моральної шкоди та розрахунку середньомісячної заробітної плати в розмірі 7488, 80 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги за наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції аналізуючи зібрані по справі докази та оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про обгрунтованість та доведеність позивачем позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу обєднаного автогосподарства медичних закладів «Про відсторонення від виконання обовязків та зупинення нарахування заробітної плати з підстав простою з вини працівника» від 14 вересня 2016 року №55 стосовно ОСОБА_2 У звязку з чим стягнув заборгованість по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди.

Вказаний висновок відповідає обставинам справи, яким суд дав належну правову оцінку.

Судом встановлено, що наказом начальника Обєднаного автогосподарства медичних закладів №141-к від 05 вересня 2011 року «Про зарахування на посаду водія ОСОБА_2М.» ОСОБА_2 зараховано на посаду водія автотранспортних засобів 3-го класу на автомобіль ГАЗ 2403. Наказом №142/1-к від 08 вересня 2011 року «Про переміщення водія ОСОБА_2М.» позивача переміщено з автомобіля ГАЗ-2403, державний номер 62-37 КДА на автомобіль Тойота, державний номер 08-18 ЕІА з 08.09.2011 року (т.1 а.с.151).

06 червня 2014 року наказом №81-к «Про проведення у відповідність записів трудових книжок, згідно штатного розпису» змінено запис в наказах про призначення та переведення водіїв автогосподарства, в наступній редакції: «Наказ №142/1 від 08.09.2011 року викласти: «ОСОБА_2 перевести на посаду водія автотранспортних засобів відділу екстреної медичної допомоги» (т.2 а.с.33-34).

30 серпня 2016 року наказом відповідача «Про тимчасове виведення з експлуатації автомобіля» зобовязано тимчасово припинити експлуатацію спеціального санітарного автомобіля TOYOTA, державний номерний знак №08-18 ЕІА, у звязку з виробничою необхідністю, а водія ОСОБА_2 перемістити на автомобіль УАЗ-3962, державний номерний знак №020-20 ОМ (т. 1 а.с.12).

З даним наказом позивач ознайомлений 12 вересня 2016 року(т. 1 а.с. 12 на звороті ).

Згідно акту відповідача автомобіль УАЗ-3962 технічно справний(т. 1 а.с.102).

В доповідній від 12 вересня 2016 року позивач зазначив про непридатність автомобіля УАЗ 3962 до експлуатації. (т.1 а.с.16-17).

Комісією відповідача складений акт про відмову від прийняття службового транспортного засобу в підзвіт та експлуатацію працівником від 12 вересня 2016 року, засвідчено про здійснення комплексу заходів, направлених на передачу водію ОСОБА_2 транспорту та прийняття у підзвіт та експлуатацію службового транспортного засобу спеціальний санітарний автомобіль УАЗ-2206, реєстраційний номер №020-20 ОМ. Позивачем здійснено запис щодо зауважень та доповнень до акту приймання-передачі автомобіля №1 від 12 вересня 2016 року про непогодження прийняття автозасіб (т.1 а.с. 102, 103).

14 вересня 2016 року наказом Обєднаного автогосподарства медичних «Про відсторонення від виконання обовязків та зупинення нарахування заробітної плати з підстав простою з вини працівника» №55, ОСОБА_2 з 14 вересня 2016 року відсторонено від роботи. Зобовязано здійснювати облік робочого часу водія із врахуванням простою з вини працівника. Бухгалтеру наказано не здійснювати нарахування заробітної плати з підстав невиконання ним роботи та простою з 12 вересня 2016 року (т. 1 а.с.11).

ОСОБА_2 ознайомлений з наказом 22 вересня 2016 року (т. 1 а.с. 11 на звороті), з 14 вересня 2016 року по 21 вересня 2016 року знаходився на лікарняному (т.1 а.с.10).

Оскаржуючі дії відповідача позивач 7 листопада 2016 року звернувся до суду, а 16 листопада 2016 року підприємство видало наказ «Про виправлення невідповідностей в формулюванні назви та п.1 наказу від 14.09.2016 року №55 внесено зміни, якими визнано назву наказу «Про відсторонення від виконання обовязків та зупинення нарахування заробітної плати з підстав простою з вини працівника» помилковою в частині відсторонення від виконання обовязків». Вважати назву наказу по Автогосподарству № 55 від 14.09.2016 року «Про фіксування факту простою з вини працівника та зупинення нарахування заробітної плати з підстав простою з вини працівника. Пункт 1 наказу приведено у відповідність вимогам чинного законодавства та викладено в наступній редакції: зафіксувати факт відмови від прийняття транспортного засобу як факт початку простою з вини ОСОБА_2, водія транспортних засобів 3-го класу, з 14.09.2016 року (т.1 а.с.119).

Вищевказані накази та дії підприємства підлягали перевірці Управлінням Держпраці у Кіровоградській області на предмет додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування.

Протягом розгяду справи в суді, виданий наказ 13 березня 2017 року №46-к «Про звільнення ОСОБА_2М.» за ч.3 ст.38 КЗпП України (т.2 а.с.3).

Згідно ч.2 ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею ст.32 КЗпП України передбачено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоровя.

Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни (ст. 103 КЗпП України).

Згідно ст.34 КЗпП України простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Відповідно до ч.3 ст.113 КЗпП України за час простою коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоровя працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

За ч.2 ст.6 Закону України «Про охорону праці» працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоровя або для людей, які його оточують, або для виробничого середовища чи довкілля, він зобовязаний негайно повідомити про це безпосередньо керівника або роботодавця. Факт наявності такої ситуації за необхідності підтверджується спеціалістами з охорони праці підприємства за участю представника профспілки, членом якої він є, або уповноваженої працівниками особи з питань охорони праці (якщо професійна спілка на підприємстві не створювалася), а також страхового експерта з оплати праці. За період простою з причин, передбачених ч.2 цієї статті, які виникли не з вини працівника, за ним зберігається середній заробіток.

За час простою може бути збережено середній заробіток у разі коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоровя працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини (ч. 3 ст. 113 КЗпП України) або на період освоєння нового виробництва (продукції) терміном не більш як шість місяців (ч. 5 ст. 113 КЗпП).

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що відповідачем порушене стосовно ОСОБА_2 законодавство про працю. Дана обставина доводиться результатами перевірки Управлінням Держпраці у Кіровоградській області, постановою про накладення штрафу, постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2017 року та постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 червня 2017 року.

Обєднаним автогосподарством медичних закладів порушені вимоги ст.ст.32, 103, 46, 114, 141 КЗпП України та ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» (т. 1 а.с.227-231).

Зокрема, наказами від 30.08.2016 року №51, №147-к та №149-к позивача з 01.09.2016 року тимчасово переміщено на автомобіль УАЗ на період ремонту автомобіля Тойота. Внаслідок переміщення у позивача зменшилась заробітна плата, в той же час вищезазначеними наказами не передбачена доплата до попереднього середнього заробітку протягом двох місяців з дня переміщення працівників, коли в результаті переміщення зменшується заробіток з незалежних від них причин, що є порушенням вимог ст.114 КЗпП України.

Автогосподарством порушено вимоги ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» щодо обовязку власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний бухгалтерський облік витрат на оплату праці, зокрема, відповідно до табелів обліку робочого часу та відомостей нарахування заробітної плати за вересень-жовтень 2016 року водій ОСОБА_2 відпрацював 16 та 137, 4 год. відповідно, при цьому, заробітна плата за години роботи йому не нарахована та не виплачена.

За ст.32 КЗпП України не потребує згоди працівника переміщення його на тому самому підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій самій місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

Отже, власник не має права вийти за межі трудового договору і право власника переміщати працівника обмежене умовами трудового договору, в той же час водії ОСОБА_2 до 01.09.2016 року виконував роботу яка визначена посадовою інструкцією за посадою водія спеціального санітарного автомобіля відділу екстреної медичної допомоги, а з 01.09.2016 року роботу, яка визначена посадовою інструкцією водія загально-обслуговуючого підрозділу автогосподарства, при цьому, останньому зменшено і розмір посадового окладу ( надбавок та доплат), встановлених штатних розписом та змінено графік роботи. Враховуючи те, що для водіїв в даному випадку змінюються умови праці (посадові обовязки, оплата праці) переведення на іншу роботу проведено з порушенням вимог ст.ст.32, 103 КЗпП України щодо попередження за 2 місяці про зміну істотних умов праці та запровадження нових або зміну діючих умов оплати праці.

Крім того, на період ремонту автомобіля водія (за його згодою) наказом керівника можуть тимчасово перевести на іншу вакантну посаду, за умови, що у штатному розписі є така та якщо водій має кваліфікаційний розряд за такою спеціальністю.

Наказами начальника автогосподарства від 30.08.2016 року №51, №147-к водія ОСОБА_2 переміщено на автомобіль НОМЕР_3, що підтверджується актом прийому-передачі автомобіля від 12.09.2016 року, при цьому посада водія автотранспортного засобу УАЗ-3962 020-20 ОМ в штатному розписі установи відсутня, до перевірки надано відомість заміни від 01.09.2016 року, згідно з якої з штатного розпису установи планується виведення посади водія автотранспортних засобів УАЗ-3152 03-15 КДБ та введення посади водія автотранспортних засобів УАЗ-3962 020-20 ОМ. Однак до штатного розпису зміни внесені не були. Наказом від 14.09.2016 року №161-к змінено марку автомобіля, на яку переміщено ОСОБА_2 з УАЗ-3962 на УАЗ-2206, що повязано з виявленою друкарською помилкою. Наказом від 14.09.2016 року №55 ОСОБА_2 відсторонено від виконання обовязків за посадою водію автотранспортних засобів, при цьому, порушено вимоги ст.46 КЗпП України, згідно з якою невиконання працівниками своїх посадових обовязків не є підставою для відсторонення його від роботи (т.1 а.с. 227-231).

Виявлені порушення стали підставою наступного, 24 листопада 2016 року постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №11-02-078/0815-326, винесеної начальником Управління Держпраці у Кіровоградській області ОСОБА_5 на Обєднане автогосподарство медичних закладів накладено штраф розмірі 1450 грн. (т.1 а.с.174).

Постанова про накладення адміністративного стягнення була предметом оскарження в адміністративному суді та за наслідками судового розгляду постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2017 року (справа № П/811/1729/16), яка набрала законної сили 19 квітня 2017 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено (т.2 а.с.80-82).

Встановлено, що наказом від 14 вересня 2016 року № 55 ОСОБА_2 відсторонено від виконання обовязків за посадою водія автотранспортних засобів, при цьому порушено вимоги ст.46 КЗпП України, згідно якої невиконання працівником своїх посадових обовязків не є підставою для відсторонення його від роботи. Також встановлено, що транспортний засіб УАЗ - 2206, д.н.з. НОМЕР_4 водій ОСОБА_6 відмовився прийняти, у звязку з його технічною несправністю. При цьому, незадовільний стан транспортного засобу УАЗ - 2206, д.н.з.НОМЕР_2 підтверджено актом перевірки субєкта господарювання (виробничого обєкта) від 08 грудня 2016 року за №1-КМ, складеним головними державними інспекторами відділу нагляду будівництва, котлонагляді, на транспорті та звязку Управління Держпраці в Кіровоградській області, який складено в присутності директора Автогосподарства.

Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 червня 2017 рок, залишеною 24 липня 2017 року без змін постановою Апеляційного суду Кіровоградської області начальника Обєднаного автогосподарства медичних закладів ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 41 КУпАП. На підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження по справі закрито, у звязку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків передбачених ст. 38 КУпАП (т.2 а.с.221-225).

Постановою визначено, що відсторонюючи водія ОСОБА_2 від роботи на технічно несправному автотранспорті УАЗ-2206, д.н.з. № 020-20, технічна несправність якого підтверджена актом перевірки субєкта господарювання (виробничого обєкта) від 08.12.2016 року № 1-КМ, ОСОБА_3 діяв неправомірно та з порушенням вимог чинного законодавства.

Також зазначено, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про зміну посадових обовязків за посадою водія транспортних засобів.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно до ст. 212 ЦПК, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Усі докази є рівні між собою. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Оцінюючи докази, суд зобовязаний оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, що врегульовано ст. 58 ЦПК. ст. 59 ЦПК. Усі докази разом оцінюються ще з позиції їх достатності та взаємозвязку. Достатність доказів полягає у тому, що у справі доведені усі обставини, які входять до предмету доказування. Взаємозвязок доказів полягає в тому, всі вони узгоджуються між собою і в сукупності дають суду можливість встановити дійсні відносини сторін і правильно вирішити спір.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що після переміщення позивача у звязку з несправністю закріпленого за ним автомобіля Тойота, без його згоди на автомобіль УАЗ, державний номерний знак НОМЕР_2, у нього зменшилась оплата праці, режим та графік роботи. Крім того, згідно штатного розпису Обєднаного Автогосподарства медичних закладів станом на 30 серпня 2016 року і до 31 грудня 2016 року у автогосподарстві відсутня посада водія автомобіля УАЗ, державний номерний знак НОМЕР_2 (т. 2 а.с.39-41; 73-75). Зміни до штатного розпису, як зазначено стороною відповідача внесені не були, у звязку з відмовою водія ОСОБА_2 підписувати акт прийому-передачі автомобіля.

Спірний наказ №55 від 14 вересня 2016 року, яким ОСОБА_2 Володимра Миколайовича відсторонено від роботи з 14 вересня 2016 року з посади водія транспортних засобів 3-го класу та припинено нарахування заробітної плати винесено з порушенням вимог ст.46 КЗпП України, якою передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного спяніння, відмови або ухилення від обовязкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони, в інших випадках, передбачених законодавством.

У вищевказаному наказі відповідачем не зазначено передбачені законом (ст.46 КЗпП України) підстави при відсторонені позивача від виконання його трудових обовязків.

Невиконання працівниками своїх посадових обовязків не є підставою для відсторонення працівника від роботи.

Стороною відповідача не надано суду належних доказів того, що простій в роботі виник з вини працівника. Більш того, Обєднаним автогосподарством медичних закладів наказ про простій не виносився, акт про простій з вини працівника із зазначенням пунктів та статей законодавства, положень колективного договору, пунктів посадової інструкції, які не виконав водій ОСОБА_2 також не складався.

Припиняючи нарахування заробітної плати, позивачу в порушення вимог ч.3 ст.32, ст.103 КЗпП України проведено зміни істотних умов праці без процедури попередження.

В наказі не встановлено строк, на який працівника відсторонено від роботи, не встановлено строк, на який припинено нарахування заробітної плати, не зазначено, яку саме посадову інструкцію і які саме пункти посадової інструкції не виконав водій ОСОБА_2

Посилання представника відповідача на те, що наказом №66 від 16 листопада 2016 року «Про виправлення невідповідностей в формулюванні назви та п.1 Наказу №55 від 14.09.2016 року», внесено зміни в наказ №55 від 14.09.2016 року судом не беруться до уваги та не спростовують висновків суду, оскільки вказаний наказ виданий 16 листопада 2016 року, тобто після звернення ОСОБА_2 в суд з позовом та виникнення спірних правовідносин.

Враховуючи вищевикладене вимоги про визнання незаконним та скасування наказу начальника Обєднаного автогосподарства медичних закладів ОСОБА_3 «Про відсторонення від виконання обовязків та зупинення нарахування заробітної плати з підстав простою з вини працівника» від 14 вересня 2016 року №55, винесеного відносно позивача ОСОБА_2 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд також дійшов правильного висновку про те, що за час простою, який відбувся не з вини працівника, за ним зберігається середній заробіток.

Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі розмір якої судом визначено на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995р. № 100.

При обчисленні середньомісячної заробітної плати допомога у звязку з тимчасовою непрацездатністю не враховується. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки.

Згідно витягів із книги нарахувань заробітної плати та з табелю робочого часу, за червень 2016 року позивач відпрацював 112 год., всього нараховано 1 981 грн. 54 коп., заробітна плата за годину: 1981, 54: 112 = 17 грн. 69 коп.; за липень, 2016 року позивач відпрацював 163 год., всього нараховано 2 350 грн. 65 коп., заробітна плата за годину: 2350, 65 : 163 = 14 грн. 42 коп., середньомісячна (годинна) заробітна плата за червень липень, 2016 року становить 17, 69 + 14,42 = 32, 11: 2= 16 грн. 05 коп.

У вересні, 2016 року позивач відпрацював 16 год., відповідно 16 год. х 16 грн./год. = 256 грн. 00 коп.; у жовтні, 2016 року, - 137, 4 год., відповідно 137, 4 год. х 16 грн./год. = 2 198 грн. 40 коп.; в листопаді, - 32 год., відповідно 32 год. х 16 грн./год. = 512 грн. 00 коп., в грудні, 2016 року, - 132, 5 год., відповідно 132, 5 год. х 16 грн./год. = 2 120 грн. 00 коп., всього середньомісячна (годинна) заробітна плата за вересень-грудень 2016 року становить 5 086 грн. 40 коп., та додатково нарахована позивачем середньомісячна (годинна) заробітна плата за січень 2017 року, виходячи з відпрацьованих позивачем 150, 15 год., що становить відповідно 150, 15 х 16 грн./год. = 2 402 грн. 40 коп.

Таким чином розмір заборгованості по заробітній платі ОСОБА_2 внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю з вищевказаний період складає 7488,80 грн.

Частково задовольняючи позов в частині відшкодування моральної шкоди , суд першої інстанції, на підставі повно і всебічно досліджених доказів, з дотриманням норм процесуального права дійшов обґрунтованого висновку, що неправомірними діями відповідача порушено законні майнові права позивача на повну та своєчасну виплату заробітної плати. У звязку з чим останньому заподіяна моральна шкода, яка полягала у переживаннях, погіршенні працездатності і самопочутті, втраті нормальних життєвих звязків, необхідності додаткових зусиль для організації свого життя, повязаних з пошуком коштів, необхідних для забезпечення належних умов проживання позивача та членів його сімї.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості

Колегія суддів з урахуванням обставин справи, вимог розумності і справедливості погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення судом розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 грн. який з урахуванням характеру та тривалості моральних страждань позивача являється достатньою компенсацією.

Межі розгляду апеляційної інстанціїї охоплюється обсягом оскаржуваного, зокрема, в частині задоволення позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо доведеності позивачем фактів порушення його прав, свобод та інтересів та виходячи з визначених ст. 1 ЦПК України завдань цивільного судочинства правомірно частково задовольнив позов.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що рішення суду ухвалене з порушенням норм права, а відтак є незаконним. Посилання відповідача на акт № 516 Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 21.11.2016 року складеного під час проведення перевірки по коштам Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності також висновків суду не спростовують. Вказаною перевіркою встановлено, що страхову допомогу позивачу призначено за період коли він не працював та заробітна плата не нараховувалась. Зазначену суму страхових коштів повернуто до міської виконавчої дирекції Фонду протягом трьох робочих днів від дати встановлення порушення (т. 1 а.с. 116-117).

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 304, ст. 307, ст. 308, ст. 313, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Обєднаного автогосподарства медичних закладів відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 червня 2017 року - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: