Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2017 року місто Київ

Подільський районний суд м.Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі Мишак І.Ю., Філіпповій О.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «БРІТІШ АВТО КЛАБ» (надалі ПрАТ «СК «БРІТІШ АВТО КЛАБ»), третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернуся до суду з позовом, в якому, обґрунтовуючи свої вимоги Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», просить стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «ТАЛІСМАН СТРАХУВАННЯ» (правонаступником якого є відповідач ПрАТ «СК «БРІТІШ АВТО КЛАБ») на відшкодування витрат на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника ОСОБА_7 суму в розмірі 13 735,15 грн., моральну шкоду в розмірі 14 616,0 грн.

Позов мотивований тим, що 07.06.2014 р. водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки «Форд Фокус (д.н.з. НОМЕР_1), скоїв наїзд на її сина - пішохода ОСОБА_7, який від спричинених тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. 08.06.2014 р. СУ ГУ МВС України в місті Києві за даним фактом були внесені відомості до ЄРДР за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.2 КК України. Станом на час ДТП цивільно-правова відповідальність була застрахована відповідачем, в зв'язку з чим 20.07.2014 р. позивач повідомив відповідача про настання страхового випадку, однак 08.08.2016 р. відповідач відмовив позивачеві у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що у вищевказаній ДТП в діях водія ОСОБА_3 не встановлено порушень ПДР, які б знаходились в причинному зв'язку з виникненням ДТП та її наслідків. Внаслідок смерті ОСОБА_7 позивач було завдано шкоди, пов'язаної із витратами на його поховання та спорудження надгробного пам'ятника в розмірі 13 735,15 грн., а також моральна шкода, розмір якої встановлено Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 12 мінімальними заробітними платами, що дорівнюється 14 616,0 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позови, надавши письмові заперечення з посиланням на їх безпідставність, зазначаючи, що постановою органу досудового розслідування від 28.10.2014 р. кримінальне провадження, розпочате за фактом вищевказаної ДТП, була закрито в зв'язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 порушень вимог ПДР, а тому відповідач вважає дану ДТП не страховим випадком. При цьому саме в діях пішохода ОСОБА_7 є порушення ПДР, які знаходяться в причинному зв1язку з виникненням ДТП. Крім того, надані до страхової компанії документи свідчили про те, що витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника понесла не позивач, а ОСОБА_9 Додав, що відсутність вини в діях водія свідчить про наявну непереборну силу.

Залучений до участі в справі як третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог ОСОБА_3 в судовому засіданні просив прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства, вказавши, що кримінальне провадження було закрито, оскільки в його діях не було складу злочину.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що 07 червня 2014 р. приблизно о 21.50 год. навпроти будинку № 26-Б по вул.Гетмана у м.Києві сталася ДТП, під час якої водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки «Форд Фокус (д.н.з. НОМЕР_1), скоїв наїзд на її сина - пішохода ОСОБА_7, який від спричинених тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Постановою слідчого відділу розслідування ТДП СУ ГУ МВС України від 28.10.2014 р. кримінальне провадження № 0000851 від 08.06.2014 р., розпочате 08.06.2014 р. за фактом вищевказаної ДТП за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.2 КК України, закрите на підставі ст.284 ч.1 п.2 КПК України в зв'язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 була застрахована відповідачем, який на той період мав назву СК «Талісман Страхування», відповідно до полісу ОСЦПВВНТЗ № АС/43298 17.

Дані обставини підтверджені наданими стороною позивача документами та не оспорюються учасниками судового розгляду.

Як вбачається з вищевказаної постанови органу досудового розслідування, вищевказана ДТП сталася з вини пішохода ОСОБА_7, який став перетинати проїжджу частину вулиці Гетьмана в невстановленому для переходу місці, де вибіг на смугу руху автомобіля марки «Форд Фокус (д.н.з. НОМЕР_1) під керуванням ОСОБА_3 Даними діями пішохід ОСОБА_7 порушив вимоги п.4.7, 4.14 «а», «б», «г» Правил дорожнього руху, і дані порушення вимог ПДР знаходяться в прямому причинному зв'язку з виникненням ДТП та її наслідками.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга ст.1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Відповідно до ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування).

На підставі ст.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якою передбачено, що страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого, вищевказана ДТП є страховим випадком.

За змістом Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на вищенаведене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик).

Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його користь або на користь третьої особи страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст.1194 ЦК України.

У даному випадку позивач звернувся з позовом до страхової компанії, подавши 22.07.2016 р. повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяву про виплату страхового відшкодування.

Листом від 02.08.2016 р. відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування з посиланням на відсутність правових підстав для такої виплати.

Надаючи оцінку правомірності дій відповідача щодо відмови у виплаті позивачу, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування», страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до ч. 16 ст. 9 Закону України «Про страхування», страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорам майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Пунктом 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Слід наголосити що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі якщо шкоди завдано ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність у відповідача, а відтак суд приходить до висновку, що саме з відповідача, яким була застрахована цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3, на користь позивача має бути стягнута матеріальна та моральна шкода.

Крім того, згідно з ч. 3 ст. 1193 ЦК України, вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

В даному випадку, при відшкодуванні витрат на поховання шкода відшкодовується у повному обсязі, незважаючи на наявність вини потерпілого у будь-якій формі.

Згідно поданої до відповідача заяви батька загиблого ОСОБА_7 - ОСОБА_10 від 12.07.2016 р., останній відмовився від своє частки страхового відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок загибелі в ДТП сина ОСОБА_7 на користь матері загиблого - позивач у справі ОСОБА_4

В зв'язку з чим, суд не погоджується із запереченнями відповідача, оскільки вони не засновані на законі, та приходить до висновку, що відповідачем безпідставно відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування.

Вирішуючи вимоги розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд виходить з такого.

Стаття 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає відшкодування страховиком шкоди, пов'язаної із смертю потерпілого, так: - п. 27.1. - страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди; - п. 27.2. - страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку; - п. 27.3. - страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами; - п. 27.4. - страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред'явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Згідно з наданими представником позивача документами, витрати на поховання ОСОБА_7 становять 9 800,0 грн. (товарний чек № 36 від 10.06.2014 р.), на спорудження надгробного пам'ятника - 3 124,0 грн. (товарний чек № 21 від 20.05.2016 р.), а всього - 12 924,0 грн.

Відповідно до вищевказаних чеків, платником за ними є позивач ОСОБА_4, представником позивача пояснено суду, що саме накладні виписувались на ім'я ОСОБА_9 (син ОСОБА_11 та рідний брат загиблого ОСОБА_7.), якому саме відпускались ці товари), а кошти вносились позивачем.

А відтак, у суду не має підстав ставити під сумнів надані оригінали платіжних документів, що містять печатки та підписи суб'єкта господарювання - ФОП, який зареєстрований у встановленому законом порядку, та не погоджується в цій частині заперечення сторони відповідача.

Суд не приймає до увагу надану представником позивача ксерокопії видаткової накладної та касового чеку від 26.02.2015 р. на суму 811,15 грн., яка, як зазначає представник позивача є сплаченою сумою за роботи по огорожі, оскільки ці вимоги не засновані на законі. В зв'язку з чим, в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 р.» мінімальна заробітна плата станом на час ДТП становила 1 218,0 грн., а тому розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 14 616,0 грн. (1 218,0 х 12). В зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача суми в розмірі 4 000,0 грн., яку позивач зазначив як витрати на правову допомогу, суд вважає за необхідним відмовити за таких підстав.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Така позиція закріплена і у п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Зокрема, п. 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з наданої стороною позивача копії договору про надання правової допомоги від 12.07.2016 р., він укладений маж ОСОБА_4 та ТОВ «Автопоміч», участь в розгляді справи як представник приймав ОСОБА_1 Документів на те, що вказана особа є фахівцем в галузі права, а ТОВ «Автопоміч» є суб'єктом господарювання, яке в установленому законом порядку здійснює саме праву допомогу, суду не надано. А відтак у стягненні заявленої позивачем суми в розмірі 4 000,0 грн. як витрат на правову допомогу слід відмовити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1 102,4 грн. (за ставками, що діяли на час звернення до суду: 551,2 грн. - за вимоги по стягнення витрат майнового характеру поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, 551,2 грн. - за вимоги по стягненню моральної шкоди як за вимоги немайнового характеру).

На підставі викладеного, ст.ст.15, 16, 22, 23, 979, 990, 999, 1167, 1187, 1193, 1195 ЦК України, Закону України «Про страхування», Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», керуючись ст. 3, 10, 11, 15, 58, 59, 60, 88, 208-209, 212, 213, 214-215, 218, 223 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «БРІТІШ АВТО КЛАБ», третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «БРІТІШ АВТО КЛАБ» () на користь ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_2) на відшкодування витрат на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника - суму в розмірі 12 924,0 грн., моральну шкоду - в розмірі 14 616,0 грн., а всього - 27 540,0 грн. (двадцять сім тисяч п'ятсот сорок грн. 00 коп.).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «БРІТІШ АВТО КЛАБ» () в дохід держави судовий збір 1 102,4 (одна тисяча сто дві грн. 40 коп.).

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова