Справа № 457/1057/16-ц
провадження №2/457/86/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Марчука В.І.

при секретарі - Словіцькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до Трускавецького міського суду із позовом про визнання недійсним договору дарування ? частини квартири № 46 в будинку № 12 по вул Стуса в м. Трускавці Львівської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 28.02.2014 року приватним нотаруісом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_4, реєстраційний номер №298. Позовну заяву мотивує тим, що 16.10.2008 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5 Після цього з 07.11.2008 року разом із ОСОБА_5 вони проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1, яка належала чоловіку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори ОСОБА_6 09.12.2008 року (реєстраційний №1687). Після смерті чоловіка20.03.2012 року державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори ОСОБА_6 на її ім»я було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? ідеальну частину квартири АДРЕСА_1. В подальшому її далекий родич - ОСОБА_2 почав переконувати її, щоб вона подарувала йому належну на праві власності частину зазначеної квартири. ОСОБА_2 мені говорив, що має можливість у іншого співвласника - ОСОБА_3 викупити належних останньому ? вдеальні частки і таким чином стати власником усієї квартири, яку в майбутньому подарувати своїй дочці - ОСОБА_7 Натомість ОСОБА_2 пообіцяв придбати кімнату в одному із гуртожитків в місті Трускавці, щоб вона була єдиним власником житла і не залежала від інших осіб, а до того часу він дозволить їй проживати в ІНФОРМАЦІЯ_2. Також, ОСОБА_2 переконував, що договір дарування і договір купівлі-продажу тягнуть одні і ті ж юридичні наслідки, що в будь-якому випадку він надає кошти для придбання іншого житла, тобто фактично купляє у неї частку в квартирі, але за умови укладення договору дарування він понесе менші видатки на сплату обов'язкових платежів та послуг нотаріуса. Така пропозиція ОСОБА_2 здалась їй привабливою. Вона повірила ОСОБА_2, тим більше, що він є її родичем і до того систематично мені допомагав та ніколи не обманював. А тому, 28.02.2014 року вона уклала з ОСОБА_2 договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу ОСОБА_4 (реєстраційний №298), яка діяла в рамках чинного законодавства України. 18.08.2014 року на вигідних для мене умовах було укладено з ОСОБА_2 договір найму житлового приміщення. Проте, по даний час, ОСОБА_2 кімнати в гуртожитку для неї не придбав, коштів їй для придбання окремого житла не надав і кожний раз знаходить за його словами «поважні» причини чому він не виконує свою обіцянку. Відтак, виходячи з вищевикладеного просить зазначений договір дарування визнати недійсним.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві, суду пояснила, що ОСОБА_2 повинен їй сплатити кошти за подаровану нею частку квартири, він її обманув, а тому договір дарування є недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_8 проти задоволення позову заперечив. В подальшому подав клопотання про розгляд справи без участі ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_8

Представник третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_9 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Суду пояснив, що вищевказаний позов був поданий лише з метою невиконання рішення Трускавецького міського суду від 07.08.2015 року, яким припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на ? частину квартири АДРЕСА_2 з виплатою грошової компенсації в розмірі 145757,75 грн. та визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину у згаданій квартирі.

Заслухавши представника позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності зі статтею 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ст.ст. 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, та шостою статті цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до положень частини 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст. 722 ЦК України вставлено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно з частиною 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 2 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до частини 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Як роз'яснено в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування суд визначає за такими обставинами, як: вік позивача, стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, оплатою за надані житлово-комунальні послуги.

Пунктом 20 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Як і упозовній заяві, так і в своїх поясненнях ОСОБА_1 наголошувала лише про оману з боку відповідача. Про будь-яку помилку сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування ні в позові, ні в поясненнях суду ОСОБА_1 не повідомила.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Стверджуючи про введення відповідачем позивача в оману при укладенні оспорюваного правочину, існування домовленості про його утримання, представником позивача всупереч положенням ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження будь-якої домовленості з відповідачем про обовязок останнього придбати житло ОСОБА_1, а також не надано жодного доказу на підтвердження помилки з його боку щодо природи договору дарування..

Керуючись ст.ст. 10, 60, 179, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_10