Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва

від 22 вересня 2016 року,

встановила:

У липні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від 1 жовтня 2007 року з наступними змінами, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4, останній отримав кредит у розмірі

308 146,21 швейцарських франків зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 4,49% річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору) на придбання нерухомого майна.

Виконання умов наведеного договору забезпечено договором поруки від 1 жовтня 2007 року, укладеним між банком та ОСОБА_5, відповідно до якого останній зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання відповідачем ОСОБА_4 боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором.

Відповідно до умов договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 5 листопада 2010 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», останнє прийняло право вимоги до відповідача ОСОБА_4, що випливають із умов кредитного договору.

17 червня 2014 року позивач направив на адресу ОСОБА_4 досудову вимогу від 17 червня 2014 року про погашення заборгованості за кредитним договором, яка підлягала виконанню протягом 30 календарних днів з дати її одержання. Дана вимога залишена без задоволення.

Ураховуючи наведене та уточнення позволених вимог, позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитом у розмірі

287 603,01 швейцарських франків, що станом на 8 травня 2015 року еквівалентно 6 514 165,32 грн, проценти за кредитним договором у сумі 45 457,11 швейцарських франків, що станом на 8 травня 2015 року еквівалентно 1 029 596,77 грн та 16 118 127,38 грн, що разом становить 23 661 889,47 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 серпня

2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість основної суми кредиту за кредитним договором від 1 жовтня 2007 року у розмірі 6 653 735,36 грн та 500 000 грн пені.

У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про стягнення з позичальника ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором, апеляційний суд виходив із того, що між сторонами виникли зобов'язання, що випливають з кредитного договору. Оскільки відповідач виконував обов'язки, покладені кредитним договором, неналежним чином, позивач має право на повернення коштів у судовому порядку в межах строку позовної давності.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що 1 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого стало ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4, останній отримав кредит у розмірі 308 146,21 швейцарських франків зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 4,49% річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору) на придбання нерухомого майна.

Додатковим договором від 1 жовтня 2007 року, укладеним між цими ж сторонами, було внесено зміни до умов кредитного договору.

Згідно п. п. 1.9.1, 1.9.2 кредитного договору, незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобов'язань за цим договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п. 2.3.7 та ст. 3 цього договору) чи іншими укладеними з банком договорами та/або умов документів забезпечення. При цьому зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним вище кредитним договором, 1 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_4 боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором.

15 січня 2009 року банком на адресу ОСОБА_4 було надіслано вимогу про дострокове повернення кредиту, яка останнім була отримана

11 березня 2009 року.

Досудову вимогу аналогічного змісту від 23 червня 2009 року направлено і поручителю ОСОБА_5

Відповідно до умов договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 5 листопада 2010 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», останнє прийняло права вимоги, що випливають з умов кредитного договору, до відповідача ОСОБА_4

На а. с. 89-90 наявна заява відповідача ОСОБА_4 про застосування строків позовної давності.

Пред'являючи позов, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» посилалось на неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, що призвело до утворення заборгованості, яка в добровільному порядку не була погашена ані позичальником, ані поручителем.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.

Загальний строк позовної давності становить три роки (ст. 257 ЦК України), а перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. У разі встановлення у договорі різних видів цивільно-правової відповідальності за різні порушення його умов, одночасне застосування таких заходів відповідальності не свідчить про недотримання положень, закріплених у

ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Встановивши, що позивач звернувся до суду з даним позовом 25 липня 2014 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для застосування позовної давності виключно до періодичних платежів, які не були сплачені позичальником до 25 липня

2011 року, зокрема до процентів у повному обсязі, оскільки всі вони нараховані до 25 липня 2011 року, та всіх прострочених несплачених

до 25 липня 2011 року періодичних платежів згідно графіку погашення.

Висновок суду узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладених у постановах від 6 листопада 2013 року у справі

№ 6-116цс13, від 30 вересня 2015 року у справі №6-154цс15, які, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Доводи касаційної скарги щодо правильності висновків суду першої інстанції та наявності правових підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності до вимог позивача в цілому, спростовуються встановленими обставинами, змістом умов кредитного договору, розрахунком заборгованості.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції стягнув з основного боржника заборгованість по кредитному договору в межах позовної давності, що доводами касаційної скарги не спростовується.

При вирішенні даної справи судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька
М.К. Гримич
І.М. Фаловська