АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Панченка М.М.

при секретарі Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою,

Справа № 757/36037/17-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/10704/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Васильєва Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

в червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання поруки, що виникла з договору поруки, укладеного 11 вересня 2007р. з відповідачем, припиненою.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 11 вересня 2007р. між ОСОБА_3 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», був укладений договір кредиту № 39.29-50/932к, у забезпечення якого він 11 вересня 2007р. уклав договір поруки, за умовами якого зобов'язався відповідати перед відповідачем за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором кредиту.

Позивач стверджував, що пунктами 3.3.9., 3.3.10. кредитного договору встановлено порядок погашення кредиту - щомісячно, не пізніше 10-го числа кожного місяця в розмірі 460 швейцарських франків, а пунктом 4.5. встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків за договором, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Позивач посилався на те, що з 10 листопада 2008р. по 9 червня 2010р. позичальником не здійснювалося погашення тіла кредиту, тому 11 лютого 2009р. настав строк виконання зобов'язання по кредитному договору, а до 11 серпня 2009р. відповідач мав право пред'явити вимогу до поручителя, однак цього не зробив, тому порука припинилася 11 серпня 2009р.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 серпня 2017 року у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача судових витрат.

Представник позивача посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки підставою позовних вимог позивача є ч. 4 ст. 559 ЦК України та

- 2 -

п.4.5. кредитного договору, а не застосування позовної давності, як зазначає суд у своєму рішенні.

Також представник позивача вважає, що судом не надано обґрунтування неприйняття доводів позивача про припинення поруки відповідно до п. 4.5. кредитного договору, так як позичальник не вносив щомісячних платежів на погашення кредиту з 10 листопада 2008р.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 11 вересня 2007р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір кредиту № 39.29-50/932к, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 137 973 швейцарських франків зі сплатою 9,7% річних за користування кредитом, строком до 10 вересня 2032р., а позичальник зобов'язалася погашати кредит щомісячними платежами у розмірі 460 швейцарських франків до 10 числа кожного місяця та сплачувати проценти за користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за договором кредиту 11 вересня 2007р. між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_3 був укладений договір поруки, за яким поручитель зобов'язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до умов договору поруки він діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань, відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов'язань у повному обсязі, однак зобов'язання за кредитним договором не виконане, а його строк визначений у договорі до 10 вересня 2032р.

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 215 ЦПК України у мотивувальній частині рішення повинні бути зазначені встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносин; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення.

Проте, рішення суду вказаним вимогам закону не відповідає, так як воно не містить мотивів, з яких були відхилені обґрунтування позивача, наведені у позовній заяві, а також не надана оцінка доказів, які були надані суду позивачем.

З наданого позивачем суду першої інстанції розрахунку заборгованості, виконаного працівником ПАТ «Укрсоцбанк», вбачається, що станом на 16 жовтня 2015р. у зв'язку із неналежним виконанням позичальником зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків, виникла заборгованість.

При цьому, з розрахунку вбачається, що останній платіж на погашення тіла кредиту позичальником було внесено 10 жовтня 2013р., а останній платіж на сплату відсотків позичальником внесено 5 травня 2014р.

Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що у період з 10 листопада 2009р. по 3 березня 2009р. позичальником не вносилися щомісячні платежі у розмірі 460 швейцарських

- 3 -

франків на погашення тіла кредиту, а з 3 березня 2009р. по 9 червня 2010р. щомісячний платіж позичальником вносився не у розмірі, визначеному умовами договору кредиту.

Вказані обставини не заперечував представник банку під час судового розгляду.

Відповідно до підпунктів 3.3.9. та 3.3.10. договору кредиту позичальник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1. цього договору. Достроково повернути кредит, погасити нараховані проценти та сплатити можливі штрафні санкції у випадках, визначених п.п. 2.6.3., 3.2.3., 3.3.21., 4.4., 4.5., 5.4. цього договору.

Згідно пункту 4.5. договору кредиту уразі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п.п. 3.3.9., 3.3.10. цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання і незалежно від установлення строку її дії договором чи законом сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, що визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі 6-436цс15.

Договором поруки, який був укладений між сторонами, не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань (пункт 6.2). Кінцевий термін повернення кредиту - 10 вересня 2032р. (пункт 1.1 договору поруки).

Як визнали сторони під час судового розгляду, з 10 листопада 2008р. по 3 березня 2009р. позичальник не вносила щомісячного платежу у розмірі 460 швейцарських франків на погашення тіла кредиту, тому відповідно до п. 4.5. договору кредиту строк користування кредитом сплив 11 лютого 2009р., протягом одного робочого дня позичальник була зобов'язана погасити кредит у повному обсязі, а з 13 лютого 2009р. банк мав можливість протягом шести місяців пред'явити вимоги до поручителя. Однак, такої вимоги банком заявлено не було, що не заперечував представник банку, тому порука ОСОБА_1 є припиненою.

- 4-

Вказані обставини справи не були враховані судом першої інстанції, суд неправильно застосував норми матеріального права, не врахував правові позиції Верховного Суду України у аналогічних справах і прийшов не неправильного висновку про відсутність підстав для визнання поруки позивача припиненою.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції піддягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрат.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу сплачений ним судовий збір за подачу позову до суду першої інстанції у сумі 640грн. та за подачу апеляційної скарги у сумі 704грн., а всього 1344грн.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 серпня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати поруку ОСОБА_1 за договором поруки № 39.29-50/442п, укладеним 11 вересня 2007р. з Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», припиненою.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 1344грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: