Справа № 1311/201/12 Головуючий у 1 інстанції: Самсін М.Л.
Провадження № 22-ц/783/3805/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Жукровської Х.І.

з участю: представника виконкому Кам»янка Бузької

міської ради ОСОБА_2, ОСОБА_3, її представника

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Камянка - Бузького районного суду Львівської області від 21 березня 2012 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась з позовом до виконавчого комітету Кам»янка-Бузької міської ради, заінтересована особа Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області про визнання за нею права власності на приміщення кафе, загальною площею 18,2 м.кв., що розташоване за адресою м. Кам»янка - Бузька по вул. Ів.Сирка, За, Кам»янка-Бузького району, Львівської області.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на самочинно побудовану нежитлову будівлю бар, зовнішніми розмірами 2.99 х 7.88 м, що розташоване за адресою: вул. І. Сирка За м. Камянка-Бузька Львівської області. Зобовязано ДКП «Червоноградське МБТІ» зареєструвати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на самочинно побудовану нежитлову будівлю бар, зовнішніми розмірами 2.99 х 7.88 м, що розташоване за адресою: вул. І. Сирка За м. Кам»янка-Бузька Львівської області.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_5,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що у відповідності до договору оренди землі від 21.03.2011 року, укладеного між Кам»янка - Бузькою міською радою в особі міського голови ОСОБА_6 та ОСОБА_3, орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для облаштування зони відпочинку, яка знаходиться в м. Кам»янка-Бузька,вул. І.Сирка (правий берег водоймища). В договорі зазначено, що на земельній ділянці знаходяться нежитлові приміщення, які належать орендарю, обовязками якого є використання земельної ділянки за цільовим призначенням, сплата за умовами договору орендної плати, не допускати за відсутності порушення прав власників та землекористувачів суміжних земельних ділянок. Тобто, вищевказаним договором оренди земельної ділянки, не передбачено надання спірної земельної ділянки під самочинне будівництво нежитлового приміщення, і докази такого в матеріалах справи відсутні, а відтак, посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на ч. 3 ст. 376 ЦПК України, є безпідставним і таким, що не підтверджується матеріалами справи. Також зазначає, що ч. 1 ст. 50 Конституції України передбачено право кожного громадянина на безпечне для життя і здоровя довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд не врахував, що спірне самочинне будівництво знаходиться в прибережній зоні озера «Молодіжне», що впливає на екологічний стан довкілля. Крім цього, визнання права власності на самочинне будівництво перешкоджає та обмежує доступ апелянта та інших громадян до користування природнім обєктом. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, представника Кам»янка Бузької міської ради Львівської області ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до частини першої ст.3 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що нежитлова будівля - приміщення кафе (бенкетний зал), зовнішніми розмірами 2.99 мх 7.88 м, в загальному відповідає вимогам правил пожежної безпеки, побудований на земельній ділянці, наданій в оренду ОСОБА_3, що є підставами для визнання за ОСОБА_3 права власності на цю будівлю.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, а інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. (ч.3 ст. 331 ЦК України).

Стаття 376 ЦК України передбачає, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з існуючими порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам та порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов»язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Тобто, самочинним будівництвом вважається будівництво житлового будинку, будівлі споруди, іншого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих, конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Згідно з роз»ясненнями п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного Кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії слід мати на увазі, що відповідно до ст.26 Закону України №2780-ХІІ спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 3 ЦПК України). У зв»язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення, ОСОБА_3 на підставі договору оренди землі від 21.03.2011 року, належала земельна ділянка загальною площею 1.5000 га, у тому числі 1.5000 га землі комерційного користування, термін дії договору оренди п»ять років, на земельній ділянці знаходяться нежитлові споруди, які належать орендарю.

Згідно з договором оренди, орендодавець, яким є Кам»янка Бузька міська рада, надає, а орендар, яким є громадянка ОСОБА_3, приймає в строкове платне користування земельну ділянку для влаштування зони відпочинку, яка знаходиться в м. Кам»янка Бузька в районі вулиці ОСОБА_7 (правий берег міської водойми).

Тобто, на момент ухвалення оскаржуваного рішення, ОСОБА_3 не була власником земельної ділянки, а лише її орендарем.

Рішенням виконкому Кам»янка Бузької міської ради Львівської області від 21.06.2011 року №216 «Про дозвіл на будівництво мотелю по вул. І. Сирка, 3а м. Кам»янка Бузька» ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво мотелю з влаштуванням зони відпочинку на орендованій земельній ділянці по вул. І. Сирка, 3а м. Кам»янка Бузька.

Матеріалами справи, зокрема технічним паспортом на нежитлову будівлю по вул. І.Сирка, 3а в м.Кам»янка Бузька, виданого 02.12.2011 року, підтверджується, що по вул. І.Сирка, 3а збудовано нежитлове приміщення, площа забудови 31.8 кв.м, площа нежитлових приміщень 18.2 кв.м, фундамент бутобетонний, матеріали стін дерево.

З довідки, виданої КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 02.12.2011 року вбачається, що ОСОБА_3 самовільно побудовано нежитлову будівлю (бар), зовнішніми розмірами 2.99 м х 7.88 м.

Визнаючи за позивачами право власності на самочинно збудоване ОСОБА_3 нежитлове приміщення (бар) по вул. І. Сирка, 3а в м. Кам»янка Бузька Львівської області, оскільки таке будівництво здійснювалося за відсутності узгодженої у встановленому законом порядку проектної документації на проведення будівництва, за відсутності дозвільних документів, суд першої інстанції не врахував, що позивачкою не вчинялися жодні дії для оформлення права власності в установленому законом позасудовому порядку, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи її звернень до державних органів, до компетенції яких належить вирішення питання узаконення самочинного будівництва, звернень позивачки до органу місцевого самоврядування, рішення яких чи відсутність такого рішення свідчили б про наявність спору про право.

Представник виконкому Кам»янка Бузької міської ради, який був залучений позивачкою до участі у справі, як відповідач, в суді апеляційної інстанції ствердив про те, що оскаржуване рішення суду є законним та обгрунтованим, заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, оскільки Кам»янка Бузька міська рада погоджується з визнанням за ОСОБА_3 права власності на нежитлове приміщення (бар) в м. Кам»янка Бузька по вул. І. Сирка, 3а, ствердивши про те, що ОСОБА_3 не зверталася до органу місцевого самоврядування з приводу узаконення цієї будівлі.

З врахуванням такої позиції представника Кам»янка Бузької міської ради Львівської області, який фактично визнав позовні вимоги, вважав їх підставними та заперечував щодо апеляційної скарги, оскільки вважав її необгрунтованою, задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання за нею в судовому порядку права власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю (бар), суд першої інстанції не з»ясував наявності спору між сторонами справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання за нею в судовому порядку права власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю (бар), суд першої інстанції посилався лише на договір оренди землі, рішення виконкому Кам»янка Бузької міської ради від 21.06.2011 року, а також технічний паспорт на нежитлову будівлю (бар), що розташована на земельній ділянці, що знаходиться в м. Кам»янка Бузька вул. ОСОБА_7 (правий берег міської водойми).

Всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем до матеріалів справи не долучено документ, який давав їй право на виконання будівельних робіт, проект будівництва нежитлової будівлі (бару), затверджений у встановленому законом порядку уповноваженими органами, висновок уповноваженого органу про дотримання при будівництві та відповідність будівництва санітарним, архітектурним, екологічним, природоохоронним, будівельним нормам і правилам, а посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на відповідність нежитлової будівлі (бару) по вул. І Сирка, 3а у м. Кам»янка Бузька вимогам правил пожежної безпеки, не є достатнім для того, щоб вважати, що спірна будівля відповідає санітарним, архітектурним, будівельним нормам і правилам.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на самочинно збудоване нежитлове приміщення (бар) по вул. І.Сирка у м. Кам»янка- Бузька Львівської області, суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 212 214 ЦПК України, не встановив всіх фактичних обставин справи, що мають значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим позивачкою доказам у їх сукупності, не з»ясував думку відповідача щодо позовних вимог, не з»ясував наявності спору між сторонами, не дав належної оцінки тому, що виконком Кам»янка Бузької міської ради жодним чином не заперечував щодо задоволення позовних вимог, а відтак дійшов до передчасного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

За таких обставин рішення суду першої інстанції про визнання за позивачкою ОСОБА_3 права власності на самочинно збудоване нежитлове приміщення (бару) по вул. І.Сирка, 3а у м. Кам»янка Бузька Львівської області не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості, що є підставою для його скасування із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Заперечуючи щодо задоволення апеляційної скарги, представник відповідача, Кам»янка Бузької міської ради, ОСОБА_2, зауважив те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, апеляційне провадження підлягає закриттю у зв»язку з тим, що оскаржуваним рішенням не порушуються права та законні інтереси апелянта, оскаржуване рішення не стосується його прав та законних інтересів.

Колегія суддів не може погодитися з такими доводами представника відповідача, оскільки матеріалами справи встановлено та не заперечувалося сторонами те, що самочинне побудована нежитлова будівля знаходиться на березі озера «Молодіжне» в м. Кам»янка Бузька, яка, як вважає апелянт, обмежує його право, так і право інших громадян. на вільний доступ на прибережну зону, зону відпочинку, яка знаходиться на березі озера «Молодіже», перешкоджає безпечному для життя і здоров»я довкіллю.

Докази на спростування таких доводів апелянта в матеріалах справи відсутні, в матеріалах справи на день ухвалення оскаржуваного рішення суду відсутні висновки уповноважених органів на відповідність самочинного будівництва екологічним та природоохоронним нормам і правилам, докази на спростування таких доводів апелянта позивачкою та її представником суду апеляційної інстанції не надавались.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З врахуванням вищенаведеного, рішення Камянка - Бузького районного суду Львівської області від 21 березня 2012 року слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Камянка - Бузького районного суду Львівської області від 21 березня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 286.00 судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_8