Справа № 604/1084/16-ц
Провадження № 2/604/29/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року Підволочиський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого Сташківа Н.Б.

за участю:

секретаря судового засідання Стадніцької З.О., Гамана В.Т.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Підволочиську Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Підволочиської селищної ради Підволочиського району Тернопільської області, відділу Держгеокадастру у Підволочиському районі про визнання права власності та реальний розподіл -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Підволочиської селищної ради, Відділу Держгеокадастру у Підволочиському районі про визнання права власності та виділення належної йому частки, посилаючись на те, що 08 грудня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу він набув право власності на земельну ділянку площею 0,066 кв.м. призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку № 17 по вул.. 22-Січня у смт. Підволочиську Тернопільської області. Відповідач ОСОБА_4 являється власником іншої частини земельної ділянки. Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 квітня 2016 року його зобовязано усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,066 га., ? частки якої належить ОСОБА_4, відновивши межові знаки, що існували станом на 08 грудня 2006 року. Таким чином він із відповідачем не може дійти спільної згоди щодо користування земельною ділянкою. Посилається на те, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Враховуючи те, що відповідачу ОСОБА_3 належала ? частку будинковолодіння та спірної земельної ділянки, вважає, що йому належить решта ? частка земельної ділянки, а тому просить визнати за ним право власності на ? частки земельної ділянки розташованої по вул.. 22- Січня, 17 Підволочиського району Тернопільської області.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, доповнивши їх вимогою, у якій просять провести реальний розподіл спірної земельної ділянки, виділивши йому 341.5 кв.м. згідно варіанту поділу № 1 висновку експерта №148/17-22 від 31 серпня 2017 року, що дасть змогу уникнути використання земель, наданих у спільне користування. Крім того вказала, що здійснити реєстрацію права власності на ? часку спірної земельної ділянки, розташованої по вул. 22- Січня, 17, Підволочиського району Тернопільської області у позасудовому порядку не має змоги, оскільки відповідач ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу продав йому усю частку земельної ділянки, однак йому належить лише половина, а іншу ? частку успадкував та зареєстрував за собою відповідач ОСОБА_4, а тому відділ реєстраційної служби відмовляється через вказані розбіжності та відсутності присвоєного окремого кадастрового номера на його ? частку земельної ділянки здійснити державну реєстрацію.

Відповідач ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги позивача визнав у повному обсязі та пояснив, що 08 грудня 2006 року після реального розподілу з його дружиною спільно нажитого майна, а саме житлового будинку по вул. 22-Січня, 17 у смт. Підволочиську Тернопільської області продав свою ? частку позивачу ОСОБА_2, а також земельну ділянку для обслуговування даного будинку та господарських споруд. Ствердив, що під час укладення договорів купівля продажу ? частки житлового будинку та земельної ділянки волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі, були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що умовлені у них та нотаріально посвідчені. Також підтвердив їх повне виконання. У звязку із цим вважає, що позивач має усі передбачені законом права на оформлення спірної земельної ділянки у свою власність та подальше безперешкодне її використання за цільовим призначенням, а тому заявлені ним позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення.

Відповідач ОСОБА_4 проти задоволення заявлених та доповнених позовних вимог позивача категорично заперечив та пояснив, що 08 грудня 2006 року відповідач ОСОБА_3 продав позивачу ОСОБА_2 земельну ділянку по вул. 22-Січня, 17 у смт. Підволочиську Тернопільської області, яка йому належала на праві приватної власності і являлась спільно-сумісним із його дружиною майном. У подальшому за його матірю ОСОБА_5 рішенням Підволочиського районного суду було визнано право власності на ? частку спірної земельної ділянки, яку він і успадкував. Разом із тим, на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, а саме у 2006 році законодавець передбачав як обовязкову вимогу окрім нотаріального його посвідчення ще й обовязкову державну реєстрацію, проте сторони договору, зокрема покупець ОСОБА_2 не дотримався вищевказаних вимог Закону та не здійснив його державну реєстрацію, а відтак договір, на який посилається позивач, є неукладеним і до уваги судом як підстава набуття права власності на нерухоме майно в порядку передбаченому ст. 81 ЗК України не може братись. Крім того заперечив доводи позивача ОСОБА_2 та його представника щодо визнання за ним права власності на земельну ділянку на підставі переходу частки споруди (будівлі), зокрема ? частки житлового будинку по вул. 22-Січня, 17 у смт. Підволочиську Тернопільської області, оскільки при переході права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди. Враховуючи те, що при розподілі спільної сумісної власності долі співвласників є нерівними, а саме 56/100 проти 44/100 то відповідно і його частка земельної ділянки повинна бути більша, а тому і позивач не може вимагати визнання за ним права власності на ? частку. Також вважає, що позивач не може мати у власності земельну ділянку, так як його батько не мав права продавати частку житлового будинку, що перебувала у спільній сумісній власності і його мати мала переважне право на придбання даної частки. Крім того зазначив, що вимагати виділення частки може лише співвласник, зокрема ОСОБА_3, а тому і відповідно ОСОБА_2 являється неналежним позивачем у даній справі. З вказаних підстав просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представники третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Підволочиської селищної ради Підволочиського району Тернопільської області, та відділу Держгеокадастру у Підволочиському районі в судове засідання не зявились, хоча були належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, однак подали суду заяви, у яких просять справу розглянути у їх відсутності.

Суд, заслухавши вимоги позивача, доводи та міркування відповідачів по справі, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази у їх повній сукупності, вважає, що позовні вимоги позивача є підставними та підлягають до задоволенню виходячи із наступних міркувань:

Відповідно до рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 17 червня 2005 року проведено реальний розподіл житлового будинку і господарських будівель розташованих у смт. Підволочиську Тернопільської області по вул. 22-Січня, 17 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, зокрема ОСОБА_5 виділено ? частку будинковолодіння що становить 56/100 ідеальних долей та ОСОБА_3 виділено ? частку спірного будинковолодіння, що становить 44/100 ідеальних долей. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 3491 грн. компенсації за перевищення вартості виділеної їй частини будинковолодіння. Зобовязано ОСОБА_3 зробити усі необхідні переобладнання.

Згідно договору купівлі-продажу серії № ВЕІ № 634295 від 08 грудня 2006 року продавець ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 придбав та оплатив грошову суму за придбану ним ? частку домоволодіння за № 17 по вул. 22-Січня у смт. Підволочиську Тернопільської області, що становить 17/100 частин від цілого домоволодіння. Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Підволочиської нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 5436.

31 березня 2008 року ОСОБА_2 здійснив реєстрацію права власності на 17/100 частин від цілого домоволодіння по вул. 22-Січня у смт. Підволочиську Тернопільської області. Вказане підтверджується витягом Підволочиського районного бюро технічної інвентаризації від 31 березня 2008 року за реєстраційним номером 16407037.

Згідно договору купівлі-продажу серії № ВЕІ № 634296 від 08 грудня 2006 року продавець ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 придбав та оплатив грошову суму за придбану ним земельну ділянку площею 660,00 кв.м., розташовану у смт. Підволочиськ Тернопільської області по вул.. 22-січня, 17, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що належала продавцю ОСОБА_3 на підставі державного акту про право приватної власності на землю серії ЯА № 790995, виданого Підволочиським районним відділом земельних ресурсів Тернопільської області 12 липня 2005 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 32.

Рішенням Підволочиського районного суду від 27 березня 2008 року визнано частково недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.066 га, розташовану на вул. 22-Січня, 17 у сел.. Підволочиську Тернопільської області, серії ЯА № 790995, виданий ОСОБА_3Підволочиським районним відділом земельних ресурсів на підставі рішення Підволочиської селищної ради № 962 від 14 травня 2004 року.

Згідно витягу з реєстру речових прав індексний номер 33952935 від 20 лютого 2015 року вбачається, що відповідач ОСОБА_4 здійснив державну реєстрацію ? частки земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. 22-Січня, 17 у сел. Підволочиську Тернопільської області, яку успадкував за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_5

Таким чином судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 08 грудня 2006 року придбав у відповідача ОСОБА_3 ? частку домоволодіння за № 17 по вул. 22-Січня у смт. Підволочиську Тернопільської області, що становить 44/100 ідеальних долей а також земельну ділянку площею 660,00 кв.м. для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташовану у смт. Підволочиськ Тернопільської області по вул. 22-січня, 17.

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_4 успадкував після смерті матері ОСОБА_5 ? частку житлового будинку, що становить 56 ідеальних долей та ? частку земельної ділянки для обслуговування будинку та прибудинкової території.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_2 оплатив вартість земельної ділянки відповідачу ОСОБА_3, про що останній не заперечував, а також ствердив, що його волевиявлення по факту продажі належної йому спірної земельної ділянки було вільним та відповідало внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. Також підтвердив повне виконання договору-купівлі продажу, котрий був нотаріально посвідчений.

Разом із тим суд не може погодитись із твердженням позивача, що останній набув право власності на земельну ділянку на підставі придбання за договором купівлі-продажу від 08 грудня 2006 року, оскільки відповідно до вимог ст. 657 ЦК України (чинної на час укладення договору) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ст. 210 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договору купівлі-продажу), вбачається, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2, хоча і придбав за договором купівлі-продажу спірну земельну ділянку, однак не здійснив її державної реєстрації, як цього вимагала ст. 210 ЦК України, тобто на час розгляду справи договір є не вчиненим.

Як убачається із рішення державного реєстратора № 38032646 від 09 листопада 2017 року ОСОБА_2 відмовлено у державній реєстрації ? частки земельної ділянки по вул. 22-Січня, 17 у сел. Підволочиську Тернопільської області, оскільки між поданими документами про державну реєстрацію наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, а саме згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ? частка зареєстрована за ОСОБА_4, а згідно договору купівлі-продажу позивач ОСОБА_2 придбав у відповідача ОСОБА_3 усю земельну ділянку.

Проте, на думку суду, заслуговують на увагу посилання позивача ОСОБА_2, що до нього перейшло право на земельну ділянку відповідно до придбаної ним частки житлової будівлі, виходячи із наступних міркувань :

Згідно ч.4 ст. 120 ЗК України (в редакції від 31 березня 2006 року), при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Разом із тим, відповідно до вимог ст. 377 ЦК України (в редакції від 18 жовтня 2006 року), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на ту частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною, яка необхідна для їх обслуговування.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині 4 ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Враховуючи вищевказані норми Закону та викладені правові позиції Верховного Cуду України у справах за № 6-253цс16, 6-2225 цс16, можна дійти висновку, що у ОСОБА_2 після придбання нерухомого майна, а саме ? частки будинковолодіння по вул. 22-січня, 17 у сел. Підволочиську Тернопільської області, що становить 17/100 частин від цілого домоволодіння та після державної реєстрації одночасно виникло право на земельну ділянку для обслуговування нерухомого майна, незважаючи на те, що земельна ділянка не була зареєстрована одночасно з правом на нерухомість, на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

На думку суду, саме з моменту укладення договору купівлі продажу нерухомого майна та проведення його державної реєстрації до позивача ОСОБА_2 перейшло право користування земельною ділянкою, без зміни її цільового призначення на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Згідно ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і відповідно, «майном» у розумінні цього положення.

Дана справа, що розглядається, полягає у тому, чи надавали позивачу ОСОБА_2 обставини справи, які розглядалися у цілому, мати право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу, тобто чи мав він право надіятися (очікувати) на отримання земельної ділянки у власність від попереднього власника, у якого придбав земельну ділянку проте лише не здійснив її державну реєстрацію, яке походить безпосередньо з чинного та передбачуваного положення національного законодавства.

Згідно п.п. «г» п.18 Постанови ПВС України №7 від 16 квітня 2004 року (зі змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України.

Таким чином суд вважає, що до позивача ОСОБА_2 у відповідності до вимог ст. 120 ЗК України та ст.377 ЦК України перейшло право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, з урахуванням рішення Підволочиського районного суду від 27 березня 2008 року, а саме ? частки по вул. 22-січня,17 у сел. Підволочиську Тернопільської області призначеної для обслуговування будинку та господарських споруд та рішення Підволочиського райсуду від 17 червня 2005 року, згідно якого проведено реальний розподіл житлового будинку згідно якого виділено кожній із сторін виділено по ? частці будинковолодіння.

Відповідно до вимог ст. ст. 1, 213 ЦПК України рішення суду повинно бути не лише законним та обґрунтованим, але й і справедливим.

Згідно ст. 13 Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Дана стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги", та надання відповідного відшкодування п.63 Рішення Європейського Суду з прав людини «ОСОБА_6 проти України, а також "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland) [GC], N 30210/96, п. 152, ECHR 2000-XI).

На думку суду у даному конкретному випадку дотримано ефективний як з практичної так і з юридичної точки зору спосіб юридичного захисту права позивача ОСОБА_2 та досягнуто балансу між інтересами відповідача ОСОБА_4 та інтересами позивача.

За вказаних обставин позовні вимоги позивача ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на 1/2 частку земельної ділянки по вул. 22-січня,17 у сел. Підволочиську Тернопільської області є підставними та підлягають до задоволення, оскільки в інший спосіб, ніж обраний позивачем, останній не мав можливості скористатися, позаяк рішенням державного реєстратора відмовлено у державній реєстрації з підстав суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, а відповідач ОСОБА_4 оспорює належність позивачу спірної земельної ділянки, а також вважає, що позивач неправомірно набув частку житлового будинку, що належала його матері та батьку, так як не мав права її продавати.

Також суд вважає підставними вимоги позивача щодо проведення реального поділу майна, що перебуває у спільній часткові власності, виходячи із наступних міркувань :

Відповідно до вимог ч.1-3 ст. 88 ЗК України, передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Згідно вимог ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно резолютивної частини висновку експерта Тернопільського відділення КНДІСЕ за № 148/17-22 від 31 серпня 2017 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи за варіантом № 1 експертом пропонується виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 341,5 кв.м. земельної ділянки, що дає змогу уникнути використання земель, наданих у спільне використання. У варіанті 2 експертом пропонується виділити по 313 кв.м. земельної ділянки, та ділянку для спільного користування, площею 57 кв.м. для забезпечення безперешкодного доступу до кожної із ділянок та належних сторонами будівель.

Обидва варіанти розподілу земельної ділянки дають змогу теоретично розмежувати та обгородити належні кожному зі сторін власні частки.

За вказаних обставин, враховуючи те, що сторони по справі (власники земельних ділянок) не дійшли добровільної згоди щодо поділу земельної ділянки та нотаріальному посвідченні такого договору, враховуючи варіанти запропоновані експертом та, беручи до уваги, що позивач категорично заперечив про спільне використання земельної ділянки, оскілки це, як він пояснив, буде супроводжуватись численними конфліктними ситуаціями, та породить ряд інших позовів, вважає за можливе захистити його право та виділити йому земельну ділянку згідно варіанту поділу №1, а саме виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 341,5 кв.м. земельної ділянки, що дає змогу уникнути використання земель, наданих у спільне використання.

При цьому суд не бере до уваги доводів відповідача ОСОБА_4 що йому повинна належати більша земельна ділянка ніж позивачу ОСОБА_2 тому, що при ідеальному поділу будинковолодіння по вул. 22-Січня, 17 у сел. Підволочиську Тернопільської області рішенням Підволочиського райсуду від 17 червня 2005 року його матері ОСОБА_5 виділено 56/100 ідеальних долей, в той час як позивачу ОСОБА_2 44/100 ідеальних долей, а тому і він має право на більший розмір земельної ділянки для обслуговування будинку та прибудинкової території, оскільки згідно вказаного рішення проведено реальний розподіл житлового будинку і господарських будівель і кожному із співвласників виділено по ? частині житлового будинку, тому суд бере до уваги той факт, що саме при реальному розподілі їх частки є рівними, і позивачу ОСОБА_2 належить право власності на ? частку земельної ділянки для обслуговування будинку та прибудинкової території без зміни цільового призначення на тих самих умовах, що і попередньому власнику. Також суд не бере до уваги доводів відповідача ОСОБА_4 щодо неналежного позивача, оскільки вказані обставини є безпідставними та повністю спростовуються представленими у судовому засіданні належними та допустимими доказами.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 328, 391, 392, 657 (в редакції що діяла на момент укладення правочину), ст. 183, 210,355,356, 358, 364, 367, ЦК України, 80, 81, 88, 89, 120 ЗК України, п 18 Постанови Пленуму ВС України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», ст. ст. 10, 60,212, 213, 215, 294, п.4 ст. 295 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, розташованої по вул.. 22- Січня ,17 у смт. Підволочиську Тернопільської області, загальна площа якої становить 0, 0660 га., кадастровий номер :02:002:0155, призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд, що належала ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 790995 виданого Підволочиським районним відділом земельних ресурсів Тернопільської області від 12 липня 2005 року та зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 32.

Провести реальний розподіл земельної ділянки між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4, виділивши ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 341,5 кв.м. земельної ділянки, вул.. 22- Січня ,17 у смт. Підволочиську Тернопільської області, кадастровий номер :02:002:0155, призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що дасть змогу уникнути використання земель, наданих у спільне користування.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Тернопільської області через Підволочиський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - підпис

Копія вірна :

Суддя під волочиського районного суду

Тернопільської області ОСОБА_7