16.08.2017 227/1705/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2017 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Корнєєва В.В.

при секретарі Заварзіній Я.С.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шилівської сільської ради Добропільського району Донецької області, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Шилівської сільської ради про визнання права власності за набувальною давністю та в обґрунтування своїх вимог зазначив, що 18.03.1990р. між ним та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: Донецька область, Добропільський район, с. Камянка, вул. Садова, буд. 4, який належав останньому на праві особистої власності. Позивач зазначає, що за вказаний житловий будинок ним ОСОБА_4 було сплачено гроші в розмірі 800 рублів. На підтвердження укладення договору ОСОБА_4 власноручно було написано розписку, якою він підтвердив, що ОСОБА_1 передав йому в рахунок оплати будинку № 4 по вул. Садовій, с. Камянка, Добропільського району, Донецької області гроші в розмірі 800 рублів, передано позивачу комплект ключів від будинку та свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок. Договір було укладено в простій письмовій формі особисто, без будь-якого морального або фізичного тиску та впливу. При укладанні договору між позивачем та ОСОБА_4 в усній формі було погоджено, що на протязі двох календарних місяців, але не пізніше 18 травня 1990 року, буде проведено нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору купівлі-продажу. Проте 11 квітня 1990 року ОСОБА_4 помер від атеросклеротичного кардіосклерозу. Позивач зазначає, що таким чином став власником будинку з 18.03.1990 року , а з квітня 1991 року разом зі своєю дружиною по теперішній час фактично мешкає у спірному будинку. В даний час вказане домоволодіння нікому не належить на праві якої-небудь власності. Позивач неодноразово звертався до Шилівської сільської ради Добропільського району Донецької області з клопотанням, про те щоб визнали за ним право власності на спірний будинок, але йому в усній формі рекомендували звернутися до суду. У 2015 році ТОВ «Добропільське бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на садибний житловий будинок № 4 по вулиці Садовій с. Камянка Шилівської сільської ради Добропільського району Донецької області. Відповідно до виготовленого технічного паспорту вбачається, що самочинне будівництво відсутнє, будинок не є аварійним та придатний до користування. Позивач з квітня 1991 року добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується чужим майном, утримує його, утримує будинок та обробляє земельну ділянку. Враховуючи викладене позивач просить визнати за ним право приватної власності за набувальною давністю на житловий будинок № 4 по вулиці Садова у селі Камянка Добропільського району Донецької області, що розташований на неприватизованій земельній ділянці.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та суду показав, що ще з початку 90-х років їздив до с.Кам»янка із своїм батьком на рибалку. Його батько тримав у ОСОБА_4 свої вулики і підтримував із ОСОБА_4 дружні відносини. Позивачу подобалося в цьому селі і він вирішив придбати будинок у ОСОБА_4, що і було зроблено 18.03.1990 року за 800 рублів. ОСОБА_4 самостійно написав розписку, яка є в матеріалах справи, але оформити купівлю будинку у нотаріуса не встигли, оскільки через два місяці ОСОБА_4 помер. Після цього він одружився та став періодично навідувати будинок ОСОБА_4, тримає там пасіку. До 2017 року він не звертався до суду з позовом про визнання за ним права власності, оскільки йому це не було потрібно, але враховуючи, що з 2016 року він провів в будинку деякі роботи, облагородив сад, город, побудував причал на річці, він вирішив узаконити придбаний будинок та звернувся до суду. Позивач також додав, що придбав будинок ще до одруження, за власні кошти, в цьому будинку постійно не проживає, оскільки зареєстрований та працює в м.Мирноград Донецької області, підтверджень того, що розписку, яка мається в матеріалах справи, писав саме ОСОБА_4 суду надати не може.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні суду повідомила, що є дружиною ОСОБА_1 і їй відомо про те, що ще до одруження її чоловік разом із батьком їздили до с.Кам»янка Добропільського району та ставили там пасіку. Подробиць придбання будинку ОСОБА_4 вона не знає. ОСОБА_3 також додала, що вона та її чоловік постійно проживають та працюють в м.Мирноград Донецької області, в будинку ОСОБА_4 вона буває періодично, а чоловік дуже часто їздить туди-кожні вихідні. Чоловік в цьому будинку щось робив з благоустрію, також на городі, побудував причал на річці. ОСОБА_3 суду повідомила, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні суду показав, що з 1996 року є головою Шилівської сільської ради. В спірному будинку проживав ОСОБА_4, який помер в квітні 1990 року. Йому як сільському голові відомо про те, що у ОСОБА_4 були дочка і син, вони приїзджали на похорон, але після того як поховали батька в с.Кам»янка більше не приїздили. Із слов мешканців села йому відомо, що ОСОБА_1 придбав будинок у ОСОБА_4, подробиці купівлі йому не відомі. На сьогодняшній день в спірному будинку позивач постійно не проживає, для нього це дача і він туди часто приїздить, підтримує будинок в належному стані. Представник відповідача ОСОБА_2 суду повідомив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 суду показав, що хоча зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1(Покровськ), але теж за розпискою придбав будинок у місцевого мешканця в с.Кам»янка Добропільського району, який теж не оформив належним чином. В придбаному будинку, який знаходиться рядом із будинком ОСОБА_4,проживає тривалий час та може підтвердити, що тривалий час в будинку ОСОБА_4 проживає ОСОБА_1, який тримає в ньому пасіку, доглядає за будинком. Із слів сусідів йому відомо, що ОСОБА_1 придбав будинок у ОСОБА_6 подробиць йому не відомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду показав, що в с. Камянка проживає з дитинства. Позивач ОСОБА_1 приїздив до ОСОБА_4 разом з батьком на рибалку, а зараз тримає там пасіку. ОСОБА_4 помер у 90-х роках і з того часу в його будинку проживає позивач та доглядає за будинком.

Свідок ОСОБА_8, допитаний в судовому засіданні, суду показала, що в будинку неподалік від будинку, який купив позивач. В цьому будинку колись жив ОСОБА_4, який помер у 90-х роках. Після його смерті в будинок вселився позивач, він доглядає за хатою і часто приїздить туди. Про придбання будинку ОСОБА_1 їй відомо зі слів сусідів.

Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків:

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Судом встановлено, що житловий будинок з належними до нього побудовами та спорудами, який розташований в с. Камянка по вул. Садова, буд. № 4 дійсно належить ОСОБА_4 на праві особистої власності як голові колгоспного двору, що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 12.01.1990 року, виданого Виконкомом Добропільського районної ради. Зазначений житловий будинок в цілому зареєстрований в Красноармійському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за головою колгоспного двору ОСОБА_4 (а.с.10)

Згідно довідки № 1609 від 30.11.2015 року, наданої ТОВ «Добропільське бюро технічної інвентаризації» власником будинку за адресою: с. Камянка, вул. Садова, 4 є ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності виданого Виконкомом Добропільської райради від 12.01.1990 року (а.с. 12).

Відповідно до довідки № 301 від 16.08.2017 року, виданої Шилівською сільською радою, присадибна ділянка, яка знаходиться за адресою: Донецька область, Добропільський район, с. Камянка, вул. Садова, буд. 4 і якою користується ОСОБА_9 не приватизована (а.с. 61).

Судом встановлено, що 11 квітня 1990 року ОСОБА_4 помер у віці 77 років, про що Шилівською с/радою зроблено відповідний актовий запис № 9 від 13.04.1990 р. та Добропільським р/о РАЦС видано свідоцтво про смерть серії V-НО № 369536 (а.с. 30).

Згідно довідки № 252 від 19.06.2017 року, виданої Шилівською сільською радою ОСОБА_4, який помер 13.04.1990 року, дійсно до дня смерті був зареєстрований і постійно проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2 і на день смерті за даною адресою проживав сам (а.с. 36).

Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, наданої Другою Добропільською державною нотаріальною конторою, після смерті ОСОБА_4, померлого 11.04.1990 року, спадкова справа не відкрита (а.с. 42).

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що до цього часу будинок, зареєстрований за адресою: с.Кам»янка Добропільського району, вул.Садова,4 належить ОСОБА_4, який помер 13.04.1990 року.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити. Разом із тим, суд не може прийняти визнання позову відповідачем, оскільки це суперечить закону та порушує права та інтереси інших осіб.

Відповідно до ст.174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи.У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на наявність й нього розписки про купівлю будинку, яку нібито написав 18.03.1990 року ОСОБА_4 та довідку сільської ради про те, що він постійно разом із дружиною проживає в спірній будівлі з 1991 року, квитанції про купівлю будівльних матеріалів, копію договору на постачання електричної енергії.

Згідно розписки, написаною власноруч ОСОБА_4, він отримав від ОСОБА_1 800 ріблів в рахунок наступного продажу будинку № 4 по вул. Садова с. Камянка Добропільського району Донецької області, який відповідно свідоцтва, виданого 12.01.1990 року Виконкомом Добропільської районної ради, належить йому на праві особистої власності (а.с. 11).

Разом із тим, позивач не зміг надати суду доказів того, що надана суду розписка дійсно була написана рукою ОСОБА_4

Стосовно довідки Шилівської сільської ради № 227 від 04.05.2017 року про те, що ОСОБА_1 проживає в спірному будинку разом із своєю дружиною ОСОБА_3 з квітня 1991 року(а.с.13), суд зазначає, що не може прийняти зазначену довідку до уваги, оскільки вона спростовується наступним:

Відповідно до матеріалів справи позивач ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 10.07.1993р., що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І-НО № 352596, виданого 26.06.1996 р. повторно Димитровським міськвідділом реєстрації актів громадянського стану Донецької області, відповідний актовий запис № 265 від 10.07.1993 року (а.с. 35).

В судовому засіданні позивач та третя особа суду повідомили, що в будинку ОСОБА_4 постійно не проживають, а лише навідуються туди, підтримують в ньому благоустрій.

Представник відповідача ОСОБА_2 суду повідомив, що зазначена довідка була видана помилково, оскільки позивач з дружиною постійно в будинку не проживають, а використовують будинок як дачу.

Стосовно наданих квитанцій про купівлю будівельних матеріалів суд зазначає, що позивачем було надано лище квитанції про придбання брусу та доски в 2005,2016 та 2017 році, але не надано доказів того, що ці матеріали було використано на поліпшення спірного будинку.

Стосовно наданої копії договору про постачання електричної енергії,суд зазначає, що договір на постачання елекричної енергії було укладено позивачем з енергопостачальною організацією лише 14.11.2016 року і надана копія договору не може бути підтвердженням того, що позивач починаючи з 1991 року до часу звернення до суду безперервно проживає в спірному будинку та опікується ним.

В судовому засіданні встановлено, що спадщину після померлого ОСОБА_4 до цього часу ніхто не прийняв, що підтверджується листом нотаріуса Другої Добропільської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 № 304/01-16 від 27.06.2017 року(а.с. 41-42)

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Звертаючись до суду позивач вказував на те, що протягом тривалого часу відкрито користується вказаним вище будинком, а тому просив визнати за ним право власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Розуміючи під поняттям права володіння юридично забезпечену можливість фактичного планування особи над майном, для потреб статті 344 ЦК України, моментом заволодіння майном варто вважати виникнення у особи можливості фактично панувати над чужим майном, поза волею та без відома законного власника, не знаючи про відсутність підстав для набуття права власності.

Відповідно до розяснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, повязаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього часу набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається( частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем ( правонаступником) вона є ( частина друга статті 344 ЦК).

У пункті 11 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року зазначено про те, що, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі ( а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. (стаття 224 ЦПК).

Таким чином визнання права власності за набувальною давністю можливе лише при сукупності обставин, а саме добросовісності, тривалості, безперервності, відкритості та безтитульності володіння.

При цьому наведені умови є необхідними в своїй сукупності, і відсутність хоча б однієї із вищевказаних умов свідчить про відсутність підстав для визнання права власності за набувальною давністю.

Суд приходить до висновку про те, що позивачем в судовому засіданні не доведено правомірність заволодіння чужим майном та безперервність володіння зазначеним майном протягом десяти років.

Відповідно до ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що в разі задоволення позову судом, будуть порушені права громади с.Кам»янка Добропільського району Донецької області та інших можливих спадкоємців.

Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на вищезазначений будинок за набувальною давністю, у звязку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60,174, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Шилівської сільської ради Добропільського району Донецької області, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до вимог ст.209 ЦПК України повний текст рішення виготовлено 21.08.2017 року.

Суддя В.В.Корнєєва

16.08.2017