АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/204/17 Справа № 202/1715/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2016 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-я особа служба у справах дітей Індустріальної районної у м.Дніпропетровську ради про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-я особа служба у справах дітей Індустріальної районної у м.Дніпропетровську ради про виселення.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з апеляційною скаргою, де ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.02.2008 року було укладено кредитний договір №DNL0GI від 26 лютого 2008 року. Банк надав ОСОБА_5 кредит у розмірі 227250,00 грн. з кінцевим терміном повернення до 26 лютого 2030 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і відповідач 26 лютого 2008 уклали договір іпотеки №DNL0GI.

Згідно заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 42,90 кв.м., житловою площею 26,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк».

02 квітня 2015 року позивачем була направлена вимога про виселення на ім'я відповідача ОСОБА_5 та надано тридцятиденний строк для добровільного виселення, але відомості про отримання вимоги в матеріалах справи відсутні.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що матеріали справи не містять відомостей про отримання відповідачем вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» №30.1.0.0/2-0Н0 від 02.04.2015 року про добровільне звільнення житлового приміщення, що порушує вимоги ч. 2,3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», тому зазначені вимоги не ґрунтуються на вимогах закону.

Така правова позиція викладена і в ухвалі Верховного Суду України від 30.09.2015 року у справі № 6-1892цс15.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" -відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_6