Справа № 127/4470/13-ц (№2-1986/11/0206) Провадження № 22-ц/772/2882/2017Головуючий в суді першої інстанції Прокопчук А.В.
Категорія Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Сопруна В.В., Берегового О.Ю.,

за участю секретаря Сніжко О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3на рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 14 жовтня 2011 року,

встановила:

В серпні 2011 року позивач ПАТ «ПроКредит Банк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.03.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останньому був наданий кредит в сумі 8000 дол. США зі сплатою процентів за користування ним в розмірі 21 % річних строком на 26 місяців. За умовами договору ОСОБА_2 зобов'язався здійснювати своєчасне погашення кредиту та сплачувати усі інші, передбачені договором платежі.

В забезпечення зобов'язань за договором кредиту між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір поруки від 18.03.2008 року.

Взятих на себе за договором зобов'язань за договором кредиту щодо своєчасного погашення кредиту відповідач ОСОБА_2 не виконав належним чином, у зв'язку з чим у нього перед позивачем утворилась заборгованість, яка станом на 01.06.2011 року в перерахунку на національну валюту за курсом НБУ гривні до долара США становить 133011,40 грн. та включає в себе 4 843,86 дол. США - борг по капіталу; 1 841,47 дол. США - борг по процентах, 79 719,37 грн. - пеня.

Оскільки вимоги позивача про погашення заборгованості по кредиту в добровільному порядку залишені відповідачами без задоволення, він змушений був звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 14 жовтня 2011 року позов задоволено в повному обсязі.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь «ПроКредит Банк» заборгованість за кредитним договором № 29.28 від 18.03.2008 року, гривневий еквівалент якої за курсом НБУ на дату розрахунку заборгованості (01.06.2011 року) становить 133011,40 грн. (сто тридцять три тисячі одинадцять гривень сорок копійок), з яких: 38 612,75 грн. (тридцять вісім тисяч шістсот дванадцять гривень сімдесят п'ять копійок) - борг по капіталу; 14 679,28 грн. (чотирнадцять тисяч шістсот сімдесят дев'ять гривень двадцять вісім копійок) - борг по процентах; 79 719,37 грн. (сімдесят дев'ять тисяч сімсот дев'ятнадцять гривень тридцять сім копійок) - пеня, а також 1330,12 грн. (одна тисяча триста тридцять гривень дванадцять копійок) судового збору та 120 грн. (сто двадцять гривень) витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором № 29.28 від 18.03.2008 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «ПроКредит Банк» про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Про Кредит Банк» заборгованість за кредитним договором № 29.28 від 18.03.2008 року відмовити. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції скаржник відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Огороднік В.В. апеляційну скаргу повністю підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник позивача ПАТ «ПроКредитБанк» та відповідач ОСОБА_2 в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про місце і час розгляду справи, тому відповідно од вимог ст. 74,76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у їх відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення у справі, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно із ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За змістом п. 1 - 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом установлено, що 18 березня 2008 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» (правонаступником прав і обов'язків якого є ПАТ «ПроКредит Банк») та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір № 29.28, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит і сумі 8000 дол. США строком на 36 місяців зі сплатою відсотків у розмірі 21% річних.

Згідно із п. 2.1. погашення кредиту та сплата відсотків за його користування здійснюється в порядку та строки згідно із Графіком, наведеним у Додатку № 1, який є невід'ємною частиною даного кредитного договору.

Для забезпечення виконання ОСОБА_2 умов даного договору між ЗАТ «Про кредит Банк» (правонаступником прав і обов'язків якого є ПАТ «ПроКредит Банк») та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір поруки № 29.28-ДП від 18 березня 2008 року, згідно з яким ОСОБА_3 взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_2, які виникають з умов кредитного договору № 29.28 від 18 березня 2008 року в повному обсязі цих зобов'язань.

Однак, ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором виконав не в повному обсязі, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 01.06.2011 року в перерахунку на національну валюту за курсом НБУ гривні до долара США становить 133011,40 грн. та включає в себе 4 843,86 дол. США - борг по капіталу; 1 841,47 дол. США - борг по процентах, 79 719,37 грн. - пеня.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ПроКредит Банк», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 порушено умови договору та вимоги ст. 526 ЦК України, згідно з якою зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 4.1.1 кредитного договору передбачено, що у разі виникнення простроченої заборгованості з погашення кредиту або прострочення сплати відсотків згідно з графіком, або сплати штрафних санкцій більш ніж 3 банківських дні, кредитор набуває право вимагати дострокового погашення кредиту та інших нарахувань за ним.

Врахувавши, що вимога позивача від 25.05.2011 року про дострокове погашення кредиту, залишена ОСОБА_2 без задоволення, а в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов визнав, пояснивши, що заборгованість виникла у нього в зв'язку із скрутним матеріальним становищем, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги щодо дострокового погашення кредиту та стягнення боргу в примусовому порядку є обгрунтованими. При цьому, оскільки зобов'язання ОСОБА_2 перед позивачем забезпечено порукою ОСОБА_3, та згідно з п. 2.1. договору поруки визначено, що боржник та поручитель у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання несуть солідарну відповідальність, суд першої інстанції вирішив, що заборгованість підлягає стягненню на користь позивача в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3, включаючи сплату відсотків та штрафних санкцій.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повному обсязі погодитись не може.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України.

Згідно ст. ст. 546, 549, 550 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України)

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Беручи, до уваги, що судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед банком на загальну суму 133011,40 грн., вимога позивача від 25 травня 2011 року про дострокове погашення кредиту залишена без задоволення, а в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 визнав позов, колегія суддів погоджується із висновком районного суду в частині наявності підстав для стягнення зазначеної заборгованості з ОСОБА_2 в примусовому порядку.

Разом з тим, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_2 (а відтак і поручитель ОСОБА_3.) взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами протягом 36 місяців, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з Графіком повернення кредиту та сплати відсотків (додаток № 1 до кредитного договору, що є його невід'ємною частиною).

Таким чином, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на підставі договору.

Згідно з умовами кредитного договору № 29.28 від 18.03.2008 року ОСОБА_2 зобов'язався здійснювати погашення кредиту в строк з 18 по 20 число кожного місяця у розмірі визначеному в Графіку для погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним шляхом поповнення свого рахунку № НОМЕР_2 у ЗАТ «ПроКредит Банк» для подальшого договірного списання кредитором коштів, що підлягають сплаті на його користь або ж самостійного перерахування коштів в розмірі чергового платежу на транзитний рахунок № НОМЕР_3 у ЗАТ «Про кредит Банк».

Відповідно до абзацу 5 п. 2.2. кредитного договору № 29.28 від 18.03.2008 року, y. разі прострочення Позичальником зобов'язань з погашення кредиту та/або сплати відсотків за його користування та/або інших платежів згідно умов цього Договору, Позичальник зобов'язаний сплатити на користь Кредитора пеню. За домовленістю Сторін пеня встановлюється в розмірі 0,5 %, але не менше подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на момент прострочення, від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочення. Якщо сума пені, розрахована згідно умов цього пункту Договору, буде меншою 15 гривень за кожен день прострочення, сума пені автоматично вважається такою, що становить 15 гривень за кожний день прострочення виконання зобов'язання.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Таким чином, якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як убачається з умов кредитного договору, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом щомісяця з 18 по 20 число, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Саме такої позиції дотримується Верховний Суд України при розгляді аналогічних справ. Так, у справі № 6-272цс16 Верховний Суд України, скасовуючи рішення районного суду та судів апеляційної і касаційної інстанції про задоволення подібних позовних вимог банку, дійшов висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу (постанова ВСУ від 29 червня 2016 року).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначеного не врахував, не з'ясував чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців по кожному місячному платежу та по яких платежах порука припинилась, а по яких ще діє.

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач ОСОБА_2 припинив виконувати свої зобов'язання за кредитним договором та прострочив сплату чергового платежу, який мав бути здійснений ним 18.09.2009 року, а позивач звернувся до суду з позовом 29.08.2011 року, колегія суддів приходить до висновку, що в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України порука в частині заборгованості, яка виникла до 18.02.2011 року є припиненою.

Тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції у правовідносинах, які склались між сторонами, положення ст. 559 ЦК України належним чином не застосовані, натомість є усі підстави для відмови банку у солідарному стягненні всієї суми заборгованості за договором кредиту з відповідача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 як поручителя.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Огородник В.В. під час розгляду справи письмово посилався на те, що позивачем пропущено строк позовної давності стосовно вимог до поручителя про стягнення заборгованості, яка виникла до 18.02.2011 року, а посилаючись на ст. 266 ЦК України зазначав, що позовна давність має застосовуватись і стосовно стягнення пені за цим договором.

Відтак, згідно із наданими ним розрахунками розмір заборгованості за кредитним договором, яка підлягає солідарному стягненню з відповідача ОСОБА_3 як поручителя становить:

582,16 дол. США - заборгованість по тілу кредиту;

15,3 дол. США - заборгованість по процентах за користування кредитом;

1399,32 грн. - пені (з розрахунку 0,5% за кожний день прострочення * 60 днів).

Колегія суддів погоджується із наданими відповідачем ОСОБА_3 та його представником - адвокатом Огородніком В.В. розрахунками та, враховуючи зміст і розмір заявлених позивачем вимог, вважає за можливе стягнути з відповідачів гривневий еквівалент заборгованості за кредитним договором № 29.28 від 18 березня 2008 року виходячи із розрахунків, наведених позивачем у позовній заяві, які відповідачем не спростовані.

Таким чином, перевіряючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів переконана, що судом першої інстанції при розгляді даної справи допущено порушення вимог як матеріального так і процесуального закону, належним чином не перевірено доводи позову, не наведено достатніх мотивів прийнятого ним рішення, а тому суд дійшов неправильного висновку про задоволення даного позову в повному обсязі.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідач ОСОБА_3 участі у розгляді справи не брав, про дату і місце розгляду справи належним чином повідомлений не був, тривалий час не знав про ухвалене Замостянським районним судом м. Вінниці рішення у справі, в зв'язку з чим був позбавлений можливості реалізувати свої законні права як сторона у справі.

Відповідно до ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування матеріального або процесуального права.

Зазначені в сукупності обставини, свідчать про неповне з'ясування судом обставин по справі, неналежну оцінку судом усіх наявних у матеріалах справи доказів, неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до положень ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з частинами 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як роз'яснює п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Відповідач ОСОБА_3 як інвалід ІІ групи звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Таким чином з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь позивача ПАТ «ПроКредит Банк» понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1330,12 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 88, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 14 жовтня 2011 року скасувати та постановити нове.

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_4, виданий Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області 16 лютого 2000 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання АДРЕСА_1) на користь публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованість, а саме:

33964,09 грн. суми простроченої заборгованості за кредитом,

14557,31 грн. простроченої суми заборгованості за відсотками,

78320,05 грн. пені.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_4, виданий Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області 16 лютого 2000 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання АДРЕСА_1), ОСОБА_3 (паспорт НОМЕР_5, виданий Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області 17 березня 1997 року, місце проживання: АДРЕСА_2) заборгованість:

4648,66 грн. суми простроченої заборгованості за кредитом,

121,96 грн. простроченої суми заборгованості за відсотками,

1399,32 грн. пені.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» 1330,12 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ В.В. Сопрун

/підпис/ О.Ю. Береговий

Згідно з оригіналом: