Справа № 345/3402/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1345/2017
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В.
Суддя-доповідач Максюта
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Мелінишин Г.П.

секретаря Турів О.М.,

з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 04 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в обґрунтування якого зазначив, що є власником домоволодіння по вул. Шевченка,13 в с. Мостище Калуського району Івано-Франківської області та земельної ділянки, площею 0,3441 м.кв. для ведення особистого підсобного господарства, будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських споруд, придбаних ним у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 13.01.1995 року. Після купівлі ним зазначеного майна відповідачка зобовязалась добровільно залишити своє зареєстроване місце проживання (спірне домоволодіння), яке вже належить йому на праві власності, однак таких дій не вчинила. На вимоги звільнити будинковолодіння не реагує та продовжує проживати в будинку. Оскільки добровільно ОСОБА_2 відмовляється звільнити житловий будинок, факт проживання останньої в його будинку є порушенням його прав як власника, передбачених ст.ст. 316, 319 ЦК, а також ст.150 Житлового кодексу України, просив усунути перешкоди в користуванні домоволодінням по вул. Шевченка,13 в с.Мостище Калуського району шляхом виселення ОСОБА_2 без надання їй іншого житла.

Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду від 04 травня 2017 року позов задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні домоволодінням по вул. Шевченка,13 в с.Мостище Калуського району,Івано-Франківської області шляхом виселення з домоволодіння ОСОБА_2 без надання їй іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 243,60 гривень судового збору та 5000,00 гривень за надання юридичної допомоги.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 11 липня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с.132-133)

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність, необгрунтованість рішення, неповноту зясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду матеріалам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що була позбавлена права надати суду свої пояснення, як це передбачено ч.1 ст.27 ЦПК України. Зазначає, що участі в укладенні договору доручення від 31.05.1994 року про уповноваження ОСОБА_3 на розпорядження її майном не брала та не підписувала даний правочин як і не ставила свої особисті підписи в журналі реєстрації нотаріальних дій Калуської районної державної нотаріальної контори за 1994 рік, згідно якого вчинено нотаріальну дію про реєстрацію довіреності від 31.05.1994 року. Для спростування вимог позивача мала наміри подати клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, однак реалізувати своє право не мала можливості, оскільки суд розглянув справу без її участі. Разом з тим в провадженні Вищого спеціалізованого суду знаходиться справа за її позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння та довіреності недійсним. Крім того, суд не обгрунтував підстави для задоволення вимоги про стягнення витрат за надання юридичної допомоги в сумі 5000 грн., при цьому не зазначив докази, які б підтверджували такі витрати та їх розрахунок.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судове засідання апелянт не зявилася, її представник повідомив суд про причини неявки у зв»язку зі значним погіршенням стану здоров»я та неможливістю її та представника прибути у судове засідання. Жодних доказів поважності причин неявки у судове засідання а ні позивачем, а ні ї представником суду не подано.

Приймаючи до уваги положення ч.2 ст.305 ЦПК України, відповідно до яких неявка осіб, які беруть участь у справі, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, тому колегія суддів розглянула справу за відсутності апелянта та її представника.

Вислухавши позивача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст. 303 ЦПК України, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її частково обгрунтованою, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, за змістом ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Задовольняючи позов, суд виходив з положень ст.ст. 319,321,391 ЦК України, ст.150 ЖК України дійшов висновку про наявність підстав для зобовязання відповідача не чинити позивачу перешкод в користуванні домоволодінням шляхом виселення з даного домоволодіння ОСОБА_2 без надання їй іншого житлового приміщення.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки судом правильно визначена юридична природа спірних правовідносин і застосований закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що 13 січня 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, який діяв на підставі доручення, посвідченого Калуською районною державною нотаріальною конторою 31.05.1994 року за реєстром №878 від імені ОСОБА_2, укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарською спорудою та земельної ділянки, площею 0,3441 га для ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд за адресою с.Мостище, вул. Шевченка,13, Калуського району. Договір купівлі продажу посвідчено державним нотаріусом Калуської районної державної нотаріальної контори 13.01.1995 року та зареєстровано в реєстрі за №Д5 (а.с.5-6).

27 березня 1995 року, ОСОБА_1, звернувся до Калуської районної державної нотаріальної контори, в якій просив передати заяву ОСОБА_2 про виселення з домоволодіння, яке йому належить на праві власності, на протязі трьох місяців з дня одержання цієї заяви (а.с.8)

Зі змісту угоди, укладеної між сторонами терміном до червня 1996 року, ОСОБА_2 мала право проживати у будинку ОСОБА_1 та зобовязалась сплачувати комунальні послуги (а.с.9).

25 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір, згідно якого відповідачка зазначила, що зобовязується звільнити житловий будинок, який є власністю ОСОБА_1 протягом одного місяця, вказавши, що договір прочитаний нею, в чому вона і підписується (а.с.10)

13 серпня 2015 р. ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про зобовязання покинути домоволодіння на протязі 10-ти днів з дня отримання вимоги та не чинити перешкод у здійсненні права власності (а.с.11).

В матеріалах справи міститься рішення Калуського міськрайонного суду від 05 квітня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.06.2016 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння по вул. Шевченка,13 в с. Мостище Калуського району, Івано-Франківської області від 13.01.1995 року недійсним, відмовлено. (а.с.28-35).

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В силу ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно з вимогами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Підстави припинення права власності визначені ст.346 ЦК України, зокрема п. 1 ч. 1 цієї статті визначено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Таким чином, право власності ОСОБА_2 на будинок припинилося внаслідок укладення її представником від її імені договору купівлі - продажу із позивачем, який не визнаний судом недійсним та за умовами якого вона передала спірне будинковолодіння у власність позивача.

При цьому, закон не передбачає збереження права за попереднім власником щодо користування житлом (житлового сервітуту)

Виникнення права на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє її право на користування житлом..

Жодних доказів правомірного проживання у належному позивачу будинку апелянтом суду не надано.

Оскільки будинковолодіння перебуває у власності позивача, відповідач відмовляється його звільнити, то право ОСОБА_1 як нового законного власника спірного майна порушено та підлягає захисту. З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з вищевказаного будинку.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 фактично не набув права власності на спірне майно, так як правовстановлюючі документи є фіктивними, не заслуговують уваги, оскільки хоча укладений договір купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2П оспорений, однак на момент розгляду даного спору не був визнаний недійсним судом, що підтверджується рішенням Калуського міськрайонного суду від 04.09.2016 року, яке набрало законної сили за наслідками перегляду в апеляційному порядку.

Факт оскарження зазначеного рішення у касаційному порядку не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

А у разі скасування цього рішення касаційною інстанцією та задоволення позову про недійсність договору купівлі-продажу у апелянта виникнуть підстави для звернення із заявою про перегляд судового рішення про виселення за нововиявленими обставинами.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні будинком з господарською спорудою та земельною ділянкою та виселення, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, необґрунтованими та такими, що зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду.

Однак, при вирішенні питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу та судових витрат, сплачених у вигляді судового збору, суд допустився помилки при визначенні розміру таких витрат.

Згідно із ч.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», в редакції до 01.01.2017 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Позивачем представлено укладені з адвокатом ОСОБА_5 два договори про надання правової допомоги від 26.08.2015р., який згідно з п. 4 втратив свою юридичну силу через шість місяців після його укладення (а.с.20) та від 27.09.2016 року, який згідно з п. 4 втратив свою юридичну силу через три місяці після його укладення (а.с.78), порядок оплати послуг адвоката передбачений п. 1 договорів, підтвердженням оплати може бути надана квитанція. Позивач надав розрахункову квитанцію від 03.05.2017р., яка свідчать про сплату коштів у розмірі 5000 гривень (а.с.110).

Таким чином, представник позивача адвокат ОСОБА_5 мав повноваження на представлення інтересів позивача у судових засіданнях, які відбувалися 27.09.206р. у суді апеляційної інстанції та 12.12.2016р. у суді першої інстанції (а.с.79,93). І не мав таких повноважень адвокат у судових засіданнях, які відбувалися у суді першої інстанції 02.09.2016р., 13.01.2017р.,09.02.2017р., 04.05.2017р. (а.с.56,98,100,111)

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.05.2016 року по 30.11.2016р. складав 1450 грн., а з 01 по 31.12.2016р. 1600 грн.

Враховуючи ті обставини, що матеріали справи не містять доказів про проведення по справі окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та витрати часу представником на ознайомлення з матеріалами справи в суді, тому належний позивачу розмір компенсації розраховується відповідно до часу, зафіксованого у журналі судових засідань.

Із журналів судового засідання встановлено, що у суді апеляційної інстанції представник позивача приймав участь як повноважний представник у судовому засіданні 27.09.2016р. -16 хвилин (а.с.79) та 12.12.2016 року у суді першої інстанції 1хвилину (а.с.93).

Тобто, розмір компенсації витрат на правову допомогу, надану безпосередньо в суді представником позивача складає: 1450х40/100/60х16+1600х40/100/60х1= 165,32 грн.

Крім того, із матеріалів справи встановлено, що при подачі позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 243,60 грн (а.с.1), а також при подачі апеляційної скарги на ухвалу про зупинення провадження у справі, яка скасована ухвалою апеляційного суду, 275,60 грн, тому ці судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача згідно ст. 88 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та витрат на правову допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 04 травня 2017 року змінити в частині визначення розміру судових витрат та витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, сплачені у вигляді судового збору у розмірі 519, 20 (п»ятсот дев»ятнадцять гривень двадцять копійок) та витрати на правову допомогу у розмірі 165, 32 (ста шістдесяти п»яти гривень тридцяти двох копійок).

В іншій частині рішення суду першої інстанції залиши без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_6

ОСОБА_7