АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/8614/15-ц Головуючий в першій
Провадження 22-ц/774/1339/К/17 інстанції Тихомиров І.В.
Категорія № 27 (I) Доповідач - Барильська А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар - Кислиця І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23 січня 2015 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем ОСОБА_2 була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода), за умовами якої Банк надав відповідачу стоковий споживчий кредит в сумі 41 826,95 грн. на строк 36 місяців з 23 січня 2015 року по 31 січня 2018 року, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до Генеральної угоди від 23 січня 2015 року відповідач зобов'язувався належним чином прийняти, використовувати і повернути банку отримані кошти, а також здійснювати плату за кредит (встановлені проценти, комісії) у терміни, встановлені кредитним договором.

Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, відносно своєчасного повернення суми отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитом відсотків у встановленні кредитним договором терміни, відповідач ОСОБА_2 не виконує, у зв'язку з чим у нього склалась заборгованість за кредитом, яка станом на 08 жовтня 2015 року становить 62 195 грн. 81 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Крім того позивач просив стягнути з відповідача на свою користь судові витрати по справі.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задаволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23 січня 2015 року в сумі 62 195,81 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом - 41 825,08 грн.;

- заборгованість по процентам за користування кредитом - 5 269,98 грн.;

- заборгованість по комісії за користування кредитом - 10 224,83 грн.;

- штраф (фіксована частина) - 4 875,92 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 218 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 13.11.2013 року не можна вважати кредитним договором.

Зауважує на тому, що при укладанні Генеральної угоди були порушені його права, оскільки умови Генеральної угоди значно погіршили його матеріальне становище, вважає Генеральну угоду незаконною, та такою, що укладена з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивачем були застосовані несправедливі умови, зазначені в ст. 11 вказаного Закону.

Відповідач вказує, що з дня підписання Генеральної угоди в нього погіршилось матеріальне становище, проте Банк не пом'якшив умови повернення боргу, а навпаки зробив їх жорсткішими, оскільки вже в грудні 2015 року звернувся з даним позовом, в той час як термін повернення заборгованості спливає 31 січня 2018 року.

Крім того, при ухваленні рішення судом не враховано часткове погашення ним заборгованості за кредитом, а скасування рішення суду першої інстанції надасть можливість врегулювати відносини між позивачем і Банком у законодавчому полі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 10 ЦПК України.

На суд покладається обов'язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У спорі, пов'язаному із стягненням заборгованості за кредитним договором підлягають встановленню обставини, як наявності між сторонами договірних правовідносин, так і невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань.

Отже, позивач належними та допустимими доказами мав, перш за все, довести факт укладення кредитних договорів № SAMDN1656 від 02 вересня 2013 року, № DNY0F715241414 від 13 грудня 2012 року та № DNAOFP24185146 від 13 грудня 2012 року та факт укладення Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.

Судом першої інстанції встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що 23 січня 2015 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем ОСОБА_2 з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань за кредитними договорами: № SAMDN1656 від 02 вересня 2013 року, № DNY0F715241414 від 13 грудня 2012 року та № DNAOFP24185146 від 13 грудня 2012 року була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.

Згідно п. 2.1 Генеральної угоди Банк надав ОСОБА_2 строковий споживчий кредит в сумі 41 826,95 грн. на строк 36 місяців з 23 січня 2015 року по 31 січня 2018 року, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7).

В свою чергу відповідач, починаючи з «1» по «25» число кожного місяця повинен сплачувати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1 517,48 грн.

Факт отримання та користування ОСОБА_2 кредитними коштами відповідачем не оспорювався.

Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

На підтвердження обставин та вимог, викладених у позовній заяві, а саме: наявності між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредитних зобов'язань за кредитними договорами та непогашеної відповідачем кредитної заборгованості за цими договором в розмірі 41826,95 грн., ПАТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви додано Генеральну угоду, відповідно до п. 2.1 якої Банк, з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань за кредитними договорами: № SAMDN1656 від 02 вересня 2013 року, № DNY0F715241414 від 13 грудня 2012 року та № DNAOFP24185146 від 13 грудня 2012 року, надав ОСОБА_2 строковий споживчий кредит в сумі 41 826,95 грн. на строк 36 місяців з 23 січня 2015 року по 31 січня 2018 року, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7).

Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як передбачено ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов.

Підписуючи Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23.01.2015 року (далі - кредитний договір), позичальник ОСОБА_2 погодився з тим, що даний договір вважається укладеним за умови його підписання обома сторонами.

Позичальник своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами цього договору, підтвердив свої права та обов'язки за цим договором і погодився з ними, а також підтвердив свою здатність виконувати умови даного договору.

Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору від 23.01.2015 року позичальник зобов'язався належним чином використовувати та повернути наданий йому кредит, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом та сплатити всі інші зобов'язання, які визначені в даному договорі. Сторони погодили, що погашення заборгованості відбувається шляхом сплати позичальником щомісячного платежу в розмірі 1517,48 грн. починаючи з «01» по «25» число кожного місяця (а.с. 7).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із частиною 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно пункту 2.1. укладеного кредитного договору кредит надається шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку позичальника.

Отже, позивач належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором, укладеним з відповідачем, надавши кредит.

Разом з тим, відповідач, в свою чергу, умови договору виконував не належним чином.

Як передбачено ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України надано право позикодавцю у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язання за договором стосовно повернення позики частинами, в разі прострочення повернення чергової частини, вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів відповідно умов договору.

Відповідно до п. 2.2 кредитного договору у разі прострочення погашення заборгованості за кредитним договором, яка вважається простроченою на 32 день з моменту виникнення порушення, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 5030,87 грн.

Пунктом 2.8 кредитного договору передбачено, що за порушення позичальником зобов'язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої встановлений положеннями Умов та правил надання продукту кредитних карт, а саме - 0, 1% від суми заборгованості за кожен календарний день прострочення, але не вище подвійної облікової ставки НБУ.

Матеріалами справи підтверджено, що позичальник ОСОБА_2 порушив свої зобов'язання стосовно щомісячного повернення частини кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, припинивши погашення заборгованості в жовтні 2015 року. (а.с.5).

Враховуючи зазначене, висновок суду про те, що оскільки відповідач не виконав умови договору, то позивач має право вимагати погашення боргу та відсотків, а також передбаченими умовами договору комісії та штрафу ґрунтується на законі.

Перевіривши дані розрахунку позивача (а.с. 5), колегія суддів вважає його вірним та погоджується з розміром стягнутої судом з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом.

Жодних доказів на спростування правильності розрахунку в цій частині відповідачем, у відповідності до приписів ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, суду не надано.

Доводи апеляційної скарги відповідача про не дослідження судом кредитної справи щодо нього з метою перевірки існування договірних відносин між ним та позивачем, факту отримання грошових коштів за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості, яка не є кредитним договором, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки під час укладення Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості позичальник надав свою письмову згоду, що дана Генеральна угода разом з запропонованими банком Умовами та правилами, а також Тарифами складають кредитний договір.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що при укладанні Генеральної угоди були порушені права позивача, оскільки умови Генеральної угоди значно погіршили його матеріальне становище, оскільки позичальник, відповідач ОСОБА_2, своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами цього договору, підтвердив свої права та обов'язки за цим договором і погодився з ними, а також підтвердив свою здатність виконувати умови даного договору

Доводи апеляційної скарги про те, що Генеральна угода є незаконною, та такою, що укладена з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивачем були застосовані несправедливі умови, зазначені в ст. 11 вказаного Закону колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки як вбачається із матеріалів справи на момент вчинення правочину, а саме підписання Генеральної угоди сторонами, волевиявлення ОСОБА_2 та позивача по справі були вільні.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що з дня підписання Генеральної угоди в нього погіршилось матеріальне становище, проте Банк не пом'якшив умови повернення боргу, а навпаки зробив їх жорсткішими, оскільки вже в грудні 2015 року звернувся з даним позовом, в той час як термін повернення заборгованості спливає 31 січня 2018 року, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки не спростовують висновків суд першої інстанції стосовно наявності заборгованості за Генеральною угодою, та права позивача вимагати дострокового погашення боргу та відсотків.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення судом не враховано часткове погашення ним заборгованості за кредитом, а скасування рішення суду першої інстанції надасть можливість врегулювати відносини між позивачем і Банком у законодавчому полі, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції враховані суми погашення за кредитним договором, а посилання на можливість врегулювання відносини між позивачем і Банком, в даному випадку, є безпідставним, оскільки позивач скористався своїм правом на звернення до суду за захистом інтересів, та протягом тривалого часу розгляду справи судом першої інстанції відповідач не скористався своїм правом на врегулювання спору мирним шляхом.

Отже, на думку колегії суддів, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в досить повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм правову оцінку, ухвалив рішення яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що підстав, передбачених законом, для скасування рішення суду немає, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: