Категорія 54 Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючої: Шемети Т.М.,

суддів: Панасюка О.С., Зайцева А.Ю.,

за участі: секретаря судового засідання Агеєвої Г.В.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Шишковської А.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю торгово-виробнича фірма «Рось-К» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2016 року, -

встановила:

30.06.2016 року позивач звернулася до суду з цим позовом до товариства з обмеженою відповідальністю торгово виробнича фірма «Рось-К» (надалі - ТОВ ТВФ «Рось-К») та, змінивши підставу позову, (а.с.23 - 30), висувала вимогу поновити їй строк звернення до суду, визнати протиправним та скасувати наказ ТОВ ТВФ «Рось-К» від 31.12.2014 року про звільнення її, ОСОБА_4 з роботи в зв'язку із закінченням строку трудового договору з 31.12.2014 року, поновити її на посаду касира ТОВ ТВФ «Рось-К», м. Вінниця, вул. Київська, 45 з 01.01.2015 року, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 23 668 грн. (з січня 2015 року по червень 2016 року включно).

Позов обґрунтований тим, що наказом ТОВ ТВФ «Рось-К» від 10.04.2013року №26 вона була прийнята на посаду касира ТОВ ТВФ «Рось К» з 10.04.2013року на строк до 31.12.2013року. 31.12.2013 року позивач не була звільнена з роботи і продовжувала працювати касиром. 12 грудня 2014 року позивач була позбавлена керівництвом товариства функцій касира, про що вона усно дізналася на бесіді у слідчого, на роботу вона більше не виходила. 18 березня 2016 року їй стало відомо від працівника товариства, що вона звільнена з роботи в зв'язку із закінченням строку трудового договору з 31.12.2014 року про що є відповідний наказ від 31.12.2014 року. Вважає таке звільнення незаконним, оскільки воно проведене з порушенням діючого трудового законодавства: підстав укладати з нею строковий трудовий договір не було, вона продовжувала працювати, а тому є такою, що прийнята на роботу по безстроковому трудовому договору. Просила поновити строк звернення до суду, так як дізнавшись 18.03.2016 року про звільнення, вона 04.04.2016 року звернулась в суд з позовною заявою про поновлення на посаді касира та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак поданий нею позов 12.05.2016 року ухвалою суду був повернений їй, про що вона дізналась лише 29.06.2016 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2016 року в задоволенні позову відмовлено в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

З таким рішенням не погодилась позивач, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалене по справі рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Вважає, що суд першої інстанції невірно обрахував строк звернення до суду: взяв до уваги положення цивільного кодексу України, тоді як КЗпП України чітко зазначає про відрахування строку звернення до суду з позовами про поновлення на роботі з моменту коли працівник ознайомлений з наказом про звільнення або з дня отримання трудової книжки, а ні одна із цих подій не настала. Незаконність звільнення обґрунтовує тими ж доводами що й позовну заяву.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_4 ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав. Представник ТОВ ТВФ «Рось» Шишковська А.Б. проти задоволення апеляційної скарги заперечила. Зазначила, що позивач сама припинила трудові відносини та перестала виходити на роботу з 12.12.2014 року, а оскільки директор її пожалів як молоду особу, то звільнення відбулося не за прогули, а вони вже дочекалися кінця строку дії трудового договору: 31.12.2014 року та звільнили її саме в зв'язку із закінченням строку дії трудового договору. Товариство намагалося вручити їй трудову книжку і ознайомити з наказом про звільнення, однак вона будь-яку кореспонденцію не отримує, в товариство не з'являється, не змогли вони вручити їй трудову книжку і в судовому засіданні в справі про відшкодування шкоди, спричиненої товариству, так як її представник під звукозапис сказав щоб вона нічого не отримувала. Вважає, що суд вірно застосував наслідки пропуску строку позовної давності та відмовив в задоволенні позову.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути закон ним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Оскаржуване рішення суду не відповідає цим вимогам, виходячи з наступного.

По справі встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини:

-ОСОБА_4 на підставі заяви від 09.04.2013року (а.с.33) було наказом №26 від 10.04.2013року прийнято на посаду касира ТОВ ТВФ «Рось К» з 10.04.2013року по трудовому договору (контракту) з оплатою праці згідно штатного розкладу, строк трудового договору (контракту) з 10.04.2013року по 31.12.2013року (а.с.34).

-02.01.2014року було укладено трудовий договір (контракт) між ТОВ ТВФ «Рось-К» та ОСОБА_4, за умовами якого остання виконує роботу відповідно функціональних обов'язків на посаді касира в магазині «Українські товари», вул. Київська, 45. Строк дії трудового договору з 02.01.2014 року по 31.12.2014 року(а.с.35-37).

-Позивач не заперечує та це підтверджено табелем обліку робочого часу (а.с.38-39), що вона з 12.12.2014 року перестала виходити на роботу.

-Наказом № 62 від 31.12.2014 року ОСОБА_4, касира ТОВ ТВФ «Рось К» звільнено 31.12.2014 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору (контракту) на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. (а.с.40).

-29.12.2014 року ТОВ ТВФ «Рось» було надіслано ОСОБА_4 лист з проханням надати документ, що пояснює її відсутність на роботі з 12.12.2014 р. та попереджено про закінчення терміну дії контракту (а.с.41). Докази направлення листа на а.с.42.

-31.12.2014 року на адресу позивача було направлено лист про необхідність з'явитися для отримання трудової книжки так як вона звільнена в зв'язку із закінченням строку трудового договору (а.с.43). Докази направлення листа на а.с.44.

Згідно витягу з кримінального провадження №0008900 від 13.12.2014 року проводиться досудове розслідування порушеного за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 185 КК України: з 18 год. 40 хв. 11.12.2014 року до 09.00 12.12.2014 року невідома особа у приміщенні каси бухгалтерії ТОВ ТВФ «Рось-К» по вул. Київська, 45 в м. Вінниця невідома особа з сейфу таємно викрала грошові кошти в сумі 85 000 гривень (а.с.79).

Повідомленням слідчого Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області майора міліції Пухтіцького В.М. підтверджено, що на час проведення досудового розслідування ОСОБА_4 не була відсторонена від виконання обов'язків касира на період проведення слідства (а.с.80). Не було наказу про відсторонення ОСОБА_4 і в ТОВ ТВФ «Рось-К», що підтверджено відповідною довідкою (а.с.77).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2016 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ ТВФ «Рось-К» матеріальну шкоду в розмірі 85333,74грн., завдану під час виконання трудових обов'язків, а також 854 грн. понесених витрат на оплату судового збору (а.с.82-86). Вказане рішення було скасовано рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 25.04.2016 року та постановлено нове, яким в задоволенні позову відмовлено (а.с.87-90).

Відмовляючи в задоволенні позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_4 самовільно залишила місце роботи 12.12.2014 року, з того часу минув один рік і три місяці, а тому протягом цього часу вона могла довідатися про порушення свого права (ст. 261 ЦК України), тому підстав для поновлення строку звернення до суду немає і в задоволенні позову слід відмовити.

Такий висновок суду постановлений з невірним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі:

1) вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду);

2) розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду);

3) розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу строку звернення до суду в трудових спорах є відмінним від аналогічних положень цивільного кодексу України, який передбачає початок перебігу строку в тому числі і з часу коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково застосував до виниклих правовідносин положення ч.1 ст. 216 ЦК України, давши оцінку тому, коли ОСОБА_4 могла довідатись про порушення свого права та не врахував при цьому що на день звернення до суду її не було ознайомлено з наказом про звільнення та не було видано належним чином оформлену трудову книжку.

За таких обставин застосування наслідків пропуску строку позовної давності як підстави для відмови в позові, - є невірним.

Окрім того, відмовляючи в задоволенні позову за пропуском строку звернення до суду, суд першої інстанції не надав оцінки законності чи незаконності самого факту звільнення ОСОБА_4 на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, що є обов'язковим. (В п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що «Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін»).

Тому апеляційний суд перевіряє підставність заявленого позову та приходить до наступного:

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП трудовий договір може бути укладений на визначений строк, установлений за погодженням сторін. Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Як вбачається з умов укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ ТВФ «Рось-К» трудового договору від 02.01.2014 року, зокрема п. 1.1. підп. «є», причиною укладення строкового трудового договору стало те, що функціональні обов'язки касира ОСОБА_4 виконує в магазині «Українські товари» по вул. Київській, 45 в м. Вінниці щодо приватних підприємців-орендарів на виконання договорів про співпрацю згідно переліку, зазначеному в Додатку до даного трудового договору. І трудовий договір, і Додаток до нього, підписані ОСОБА_4, що свідчить не лише про її обізнаність з умовами договору, але й свідчить про те, що вона погодилася на укладення саме строкового трудового договору (контракту) в зв'язку з характером виконуваної роботи, що відповідає положенням статті 23 КЗпП України. При цьому слід зазначити, що ні наказ № 26 від 10.04.2013 року про прийняття ОСОБА_4 на посаду касира ТОВ ТВФ «Рось-К» (а.с.34), ні Трудовий договір (контракт) від 01.01.2014 року (а.с.35 - 37), не оспорюються жодною стороною в частині визначення строку, на який їх було укладено, що також свідчить про згоду ОСОБА_4 на роботу саме за строковим трудовим договором.

Згідно з ч. 1 ст. 39 1 КЗпП, якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не вимагає їх припинення, дія трудового договору вважається продовженою. Саме на положення цієї статті посилається позивачка, ставлячи вимогу про визнання незаконним її звільнення в зв'язку із закінченням строку дії трудового договору, на який його було укладено.

Однак тут ключовим значенням для продовження дії трудового договору є те, що трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не вимагає їх припинення.

Як встановлено в ході розгляду справи, позивач не заперечує, що з 12.12.2014 року вона перестала виходити на роботу та більше жодного дня не була за місцем своєї роботи та не виконувала трудових обов'язків. Цей факт не заперечується жодною з сторін та підтверджений табелем обліку використання робочого часу за грудень 2014 року (а.с.38-39), в якому 12.12.2014 року навпроти прізвища ОСОБА_4 позначено як «прогул», потім 13-14 грудня 2014 року як вихідний, і з 15 грудня по 31 грудня 2014 року як «Прогул».

Лист про припинення трудових відносин ТОВ ТВФ «Рось-К» дійсно направило ОСОБА_4 не за адресою АДРЕСА_1 (яка є місцем реєстрації позивача), а за адресою АДРЕСА_2 (а.с.41), що є неналежним повідомленням позивача. Однак, зважаючи на те, що позивач припинила з свого боку трудові відносини, починаючи з 12.12.2014 року, переставши виходити на роботу, свідчить про те, що трудові відносини ще до закінчення строку дії трудового договору, а тим більше після його закінчення, не були продовжені фактично. Посилання позивача на те, що вона вважала себе відстороненою від виконання обов'язків касира, не підтверджено належними та допустимими доказами (наказом по підприємству про відсторонення, постановою слідчого, тощо), а є лише її власним припущенням та твердженням.

Нез'явлення ОСОБА_4 на роботу, починаючи з 12.12.2014 року і до сьогоднішнього часу та її твердження про те, що вона вважала себе не звільненою до сьогодні, однак при цьому жодного разу не поцікавилася в роботодавця про свою долю як працівника, - - судова колегія розцінює як те, що працівник зневажливо ставилася до своїх обов'язків та не бажала продовжувати трудові відносини з відповідачем.

За таких обставин, оскільки трудові відносини після закінчення строку дії трудового договору припинили своє фактичне існування, ніхто із сторін їх не продовжив (позивач перестала виходити на роботу, а відповідач бажав припинення, що підтверджено листом, який він надіслав ОСОБА_4І), тому відповідач правомірно звільнив ОСОБА_4 з посади касира на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (у зв'язку із закінченням строку трудового договору). Виходячи із встановленого по справі, в задоволенні позову слід відмовити через його безпідставність.

Викладене вище, згідно ст. 309 ЦПК України, дає апеляційному суду підстави для часткового задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення як такого, що постановлене з порушенням норм матеріального права і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 через їх безпідставність.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2016 року скасувати та ухвалити нове:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю торгово-виробнича фірма «Рось-К» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, - відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, на рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: /підпис/ Т. М. Шемета

Судді: /підпис/ О. С. Панасюк

/підпис/ А. Ю. Зайцев

Згідно з оригіналом: Т. М. Шемета