Cправа № 127/7464/16-ц
Провадження № 2/127/477/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 листопада 2017 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Гриневича В.С.,

при секретарі: Марценюк А.М.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

третьої особи: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №127/7464/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту, мотивуючи позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 разом зі своєю сестрою ОСОБА_7 є власниками будинку АДРЕСА_1. 1/4 частка вказаного житлового будинку з господарськими будівлями і відповідною часткою земельної ділянки належить позивачу, а 3/4 - його сестрі ОСОБА_7

Протягом усього життя, а особливо з 2001 року (після смерті матері позивача) ОСОБА_1 і його родина постійно надавали допомогу ОСОБА_7 та виконували всю необхідну роботу на її прохання. В 2012 році ОСОБА_7 потребувала хірургічного втручання, у зв'язку з чим усі витрати щодо поліпшення її здоров'я позивач взяв на себе.

ІНФОРМАЦІЯ_9 сестра позивача ОСОБА_7 померла. Організацію її поховання здійснив ОСОБА_1 та його родина, ні брата - ОСОБА_6, ні сестру - ОСОБА_8 це питання не хвилювало.

Ще за життя, а саме 19.07.2013 року, ОСОБА_7 під тиском ОСОБА_8 склала заповіт про який позивачу нічого відомо не було до моменту смерті останньої. Відповідно до складеного ОСОБА_7 заповіту, остання належну їй 3/4 частку в будинковолодінні з господарськими будівлями і відповідною часткою земельної ділянки заповіла ОСОБА_6, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - доньці ОСОБА_8.

При складанні заповіту приватним нотаріусом ОСОБА_5 була допущена помилка в результаті якої 18,75% (а це 184 частина від належної ОСОБА_7 частки) не належить нікому, тобто волю заповідача виконати неможливо.

В останні роки життя ОСОБА_7 не могла усвідомлювати значення своїх дій, що підтверджується захворюванням останньої на деменцію. Останнє звернення до фахівців психіатричної лікарні ім. ак. О.І. Ющенка було 28.01.2015 року, а перші ознаки психічного розладу були помітні ще у 2008 році.

В силу вищенаведеного, позивач звернувся до суду з даним позовом у якому просив визнати недійсним заповіт, укладений ОСОБА_7 19.07.2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5.

Згідно з ухвалою суду від 17.05.2017 року, Вінницький міський суд Вінницької області звернувся з судовим дорученням до компетентного суду Російської Федерації для повідомлення ОСОБА_6 про наявність в провадженні суду справи №127/7464/16-ц, вручення йому документів, а також з'ясування його правової позиції з приводу заявленого позову у даній справі, оскільки як встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_6 проживає на території Російської Федерації та є громадянином цієї країни. Цією ж ухвалою провадження у вищевказаній справі було зупинено до надходження відповіді від компетентного суду Російської Федерації на судове доручення. (т. 1, а.с. 34-35)

19.09.2016 року Головним територіальним управлінням юстиції у Вінницькій області на адресу суду було надіслано матеріали виконаного судового доручення Вінницького міського суду Вінницької області щодо вручення документів та проведення окремих процесуальних дій стосовно ОСОБА_6, серед яких наявний протокол окремої процесуальної дії Міського суду м. Лісний Свердловської області від 04.08.2016 року.

Із вказаного протоколу вбачається, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_2, з позовом по даній справі не погоджується, в психічному стані своєї сестри ОСОБА_7 не сумнівається, однак вважає, що у складеному нею заповіті нотаріусом була допущена помилка в написанні часток в праві власності на будинок. З даного протоколу також вбачається, що ОСОБА_6 з мотивами викладеними в позовній заяві ОСОБА_1 не згоден, вважає, що його сестра ОСОБА_7 була адекватною. При цьому, останній також зазначив, що приймати участь в розгляді справи особисто він не бажає в силу свого віку і віддаленості, однак планує оформити довіреність на свою племінницю ОСОБА_3, яка буде приймати участь у справі від його імені. (т. 1, а.с. 77)

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.11.2016 року, за клопотанням позивача, у даній справі була призначена посмертна судово - психіатрична експертиза, на час проведення якої провадження у справі було зупинено.

У зв'язку з надходженням до суду висновку експертів за результатами проведення посмертної судово - психіатричної експертизи від 25.07.2017 року №31, ухвалою суду від 18.10.2017 року провадження у справі було відновлено та призначено справу до розгляду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та додаткових пояснення (т. 2, а.с. 36,-39) та додатково пояснив, що про заповіт який був складений його сестрою до смерті останньої йому відомо не було, із заявою до нотаріуса про отримання спадщини позивач звернувся після того як він дізнався про існування такого заповіту від його племінниці. Також ОСОБА_1 повідомив, що у померлої ОСОБА_7 постійно проживали квартиронаймачі, які сплачували за це останній кошти, однак комунальні послуги сестри сплачував позивач. Крім того, позивач зазначив, що з висновками зробленими фахівцями Українського науково-дослідного інституту не згоден, оскільки експерти чомусь прийняли до уваги лише свідчення однієї сторони та не помітили у померлої ознак судинної деменції.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та додатково пояснив, що ОСОБА_1 разом зі своєю сестрою ОСОБА_7 являлись власниками будинку АДРЕСА_1. 1/4 частка вказаного житлового будинку з господарськими будівлями і відповідною часткою земельної ділянки належала позивачу, а 3/4 - його сестрі ОСОБА_7 Після смерті матері позивача ОСОБА_1 і його родина постійно надавали допомогу ОСОБА_7, при цьому коли останній ще за життя необхідно було хірургічне втручання, витрати щодо поліпшення її здоров'я позивач взяв на себе. ІНФОРМАЦІЯ_9 сестра позивача померла, при цьому організацію її поховання здійснив ОСОБА_1 У зв'язку із захворюванням, в останні роки життя ОСОБА_7 не усвідолювала значення своїх дій, а тому представник позивача просив суд позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, яка також являється представником відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала про що подала відповідні заперечення проти позову (а.с. 92) у яких зазначила, що заповіт складений ОСОБА_7 вона вважає цілком справедливим, адже цим заповітом остання хотіла виконати волю своїх батьків, а саме: щоб частки на право власності оспорюваного будинку були у всіх дітей рівними. Також ОСОБА_3 пояснила, що вона дуже частко спілкувалася зі своєю тіткою, щороку приїжджала до неї в гості і може стверджувати, що після смерті її матері ОСОБА_7 до серпня 2014 року проживала в будинку одна, самостійно виконувала усі домашні роботи, обробляла земельну ділянку, слідкувала за особистою гігієною. Позивач до своєї сестри приходив лише тоді, коли вона просила в нього допомоги. Оскільки в тітки відповідача постійно проживали квартиронаймачі, остання постійно слідкувала за показниками лічильника. У 2014 році позивач на пів року виїзджав за межі України, залишаючи свою сестру одну, а тому останній знав про те, що у будь якому випадку за ОСОБА_7 було кому доглядати, адже вона мала дуже багато друзів, колег і близьких людей. Після повернення із-за кордону позивач жодного разу не поцікавився станом своєї сестри. Влітку 2015 року позивач часто приходив до ОСОБА_7 та наполягав на тому, щоб вона склала заповіт, розділивши належне їй майно між своїми племінниками. В силу свого віку ОСОБА_7 часто зверталася до лікарів за медичною допомогою, однак ніхто з них не виявляв ознак психічного розладу. Вперше і лише один раз тітка відповідача звернулася до лікарів за допомогою у зв'язку із підвищеною дратівливістю в грудні 2014 року, після чого остання постійно перебувала у нормальному та адекватному стані.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на недоведеність позивачем та відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів стосовно того, що померла ОСОБА_7 в момент оформлення заповіту не усвідомлювала значення своїх дії та не могла керувати ними.

Третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що 19.07.2013 року до неї звернулася ОСОБА_7 яка хотіла скласти заповіт. При цьому, остання вже отримувала у нотаріуса консультацію з приводу порядку посвідчення заповіту. У нотаріальній конторі ОСОБА_7 була присутня одна, про те хто міг її супроводжувати до нотаріальної контори нотаріусу не відомо. Під час складання заповіту, заповідач розповіла нотаріусу про те, що вона хоче виконати волю своїх батьків, які завжди хотіли щоб збудований ними будинок належав усім дітям у рівних частках. При спілкуванні зі спадкодавцем будь яких сумнівів щодо недієздатності даної особи у ОСОБА_5 не виникло.

В ході розгляду справи судом було допитано в якості свідків наступних осіб: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, які попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, або за відмову від дачі показів за ст. 384, 385 КК України та яким роз'яснено, що відповідно до статті 63 Конституції України особа не несе відповідальності за відмову від дачі показів або пояснень щодо себе, членів сім'ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом.

Зокрема, свідок ОСОБА_11 пояснила, що позивач являється її давнім другом і для неї була дуже дивною ситуація яка стосувалася того, що позивач не знав про існування складеного ОСОБА_7 заповіту, хоча відносини між ними, як між братом та сестрою, були дуже приязними. Влітку 2012 року ОСОБА_7 потрапила до лікарні і ОСОБА_11 разом із дружиною позивача ходили її відвідати. Прийшовши до лікарні ОСОБА_11 була дуже здивована тим, що побачила, адже ОСОБА_7 постійно кричала, знімала з себе одяг, нікого не впізнавала. Також свідок пояснила, що ОСОБА_7 самостійно до нотаріуса прийти не могла, оскільки їй було важко обходитися без сторонньої допомоги. Разом з тим, свідок зазначила, що із копії заповіту спадкодавця вбачається, що остання не змогла правильно написати навіть власне ім'я, адже між першою літерою у імені спадкодавця «І» та наступними літерами «риною» наявний відступ, а особа, яка перебуває в здоровому глузді так не написала б. Також свідок пояснила, що з позивачем та його родиною вона знайома вже досить таки давно, оскільки вони разом проживали в одному будинку, що знаходиться в АДРЕСА_3. Сестра ОСОБА_1 проживала в АДРЕСА_1 разом із своєю матір'ю та чоловіком. В подальшому, після смерті матері та чоловіка, ОСОБА_7 проживала у вказаному будинку одна. Інколи свідок заходила до спадкодавця разом із дружиною позивача аби навідати її. Після лікарні свідок особисто із ОСОБА_7 не спілкувалася, однак як їй розповідала дружина позивача, остання постійно заговарювалася.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що у липні 2012 року вона разом із ОСОБА_7 перебувала на лікуванні в одній палаті у лікарні, що знаходиться в м. Вінниці по вул. Київській. Позивача та його дружину свідок бачила коли останні приходили до лікарні щоб відвідати ОСОБА_7. Перебуваючи разом із сестрою позивача на лікуванні у ОСОБА_12 склалося враження, що ОСОБА_7 була «трохи нездоровою». Таке враження у неї склалося через те, що одного разу ОСОБА_7 розповідала про те, що вона має сина - ОСОБА_1 та доньку, яка проживає в Білорусії, а наступного разу розповідала, що у неї немає дітей, є лише брат та племінники. Дані обставини мали місце ще до того як ОСОБА_7 було прооперовано. Після операції остання стала взагалі неадекватною, постійно кричала, все зривала, до неї постійно прибігали медсестри. Також свідок пояснила, що до того як вона потрапила до лікарні, із сім'єю ОСОБА_1 вона знайома не була, однак після виписки остання зустрічалася із позивачем та його дружиною на ринку, при цьому ОСОБА_7 на ринку вона не бачила ні разу. ОСОБА_12, як і сестрі позивача, в лікарні оперували жовчний міхур, до операції останні знаходились в одній палаті, однак після того як ОСОБА_12 прооперували, її перевели до іншої палати. В період поки вони із ОСОБА_7 знаходились в одній кімнаті нікого крім позивача та його дружини біля ОСОБА_7 свідок не бачила. З ОСОБА_7 свідок спілкувалася п'ять днів до операції та близько п'яти днів після, і весь вказаний період остання постійно кричала. Крім того, остання постійно плуталась у своїх словах, одного разу розповідала одне, а наступного зовсім протилежне. В палаті лікарні, крім сестри позивача та свідка, на лікуванні перебували й інші особи, з якими свідок також спілкувалася і в період лікування, і після виписки, зокрема на ринку де ОСОБА_12 працювала. В палаті з іншими пацієнтами свідок спілкувалася про дітей та онуків, однак імен останніх ні в кого не запитувала.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що з ОСОБА_7 вони були сусідами. Також свідок зазначив, що крім позивача його сестрі ніхто інший не допомагав, інколи ще сам свідок міг їй допомогти по роботі на подвір'ї. Одного разу ОСОБА_13 бачив як до сусідки в гості приїжджала її сестра, однак крім ОСОБА_1 останній не допомагав ніхто. Останнім часом у ОСОБА_7 були проблеми з пам'яттю, одного разу вона забула розрахуватися із людиною яка виконала їй певну роботу про яку вони домовлялися. Також свідок пояснив, що з ОСОБА_7 він проживав по сусідству через будинок, різниця у віці між останніми була значною. Оскільки ОСОБА_13 ріс у малозабезпеченій сім'ї, в минулому він часто приходив допомагати по господарству ОСОБА_7, за що отримував кошти. З 2001 року ОСОБА_7 проживала одна, позивач відвідував останню щотижня. При цьому свідок зазначив, що у сестри позивача постійно проживали квартиронаймачі, однією з них була особа на ім'я ОСОБА_34, яка проживала у неї у 2013 - 2014 роках. Сестру сусідки - ОСОБА_35 ОСОБА_13 бачив лише декілька разів. Востаннє свідок бачив сестру сусідки перед тим як її оперували жовчний міхур. Ні про які інші оперативні втручання, що були проведені ОСОБА_7 свідку також не відомо. Про те як сусідка розпорядилася належною їй часткою будинку свідку не відомо. В період з 1983 по 1987 роки ОСОБА_3 в будинку сусідки не бачив.

Свідок ОСОБА_14 пояснив, що він являється сином позивача та братом відповідача ОСОБА_3, а відповідач ОСОБА_6 є його дядьком. Також свідок пояснив, що ОСОБА_7 протягом тривалого часу хворіла, останню неодноразово було прооперовано, при цьому тривалий час тітка вела себе неадекватно. Були моменти коли ОСОБА_7 сприймала свідка не як свого племінника, а як брата чи сина. Після проведеної операції у лікарні, що знаходиться в м. Вінниці по вул. Київській остання також вела себе не адекватно, хоча в її палаті також були й інші особи, яким було зроблено такі ж оперативні втручання, однак вели себе вони цілком адекватно. В період коли батьки свідка поїхали за кордон до своєї доньки, двоюрідна сестра свідка - ОСОБА_3 проживала разом із ОСОБА_7 В той період часу тітка не добре себе почувала, у зв'язку з чим останній пропонував відвезти її до лікарні, однак в той же період часу ОСОБА_3 мала намір поїхати до Білорусії мотивуючи це тим, що їй дуже важко доглядати за тіткою. Після того як батьки свідка вмовили ОСОБА_3 залишитись, вони разом завезли ОСОБА_7 до лікарні. Будинок, в якому проживала ОСОБА_7 збудований бабусею та дідусем свідка. Нотаріусом, яким посвідчено заповіт тітки ОСОБА_14 частки між спадкоємцями розділено не грамотно, адже в результаті розподілу частки останніх в праві власності на будинок є не рівними. При цьому свідок також зазначив, що сама ОСОБА_7 такий заповіт скласти не могла, адже її поведінка вже була не адекватною. У 2012 році тітку було прооперовано, до того їй також видаляли грижу, однак в якому саме році це було свідок не пам'ятає. Після операції у 2012 році ОСОБА_7 проживала у своєму будинку одна, однак батько свідка постійно її відвідував, також приїжджала тітка. Психічні розлади ОСОБА_7 не лікували у зв'язку з тим, що у 2012 році вони ще не були настільки виявленими. Також свідок пояснив, що в момент коли ОСОБА_7 стало важче, ОСОБА_14 разом із відповідачем ОСОБА_3 відвезли останню до психіатричної лікарні. Під час огляду свідок повідомив лікарю про те, що стан його тітки значно погіршився, про симптоми з 2012 року він не розповідав оскільки вважав, що доречним буде говорити лише про ті симптоми, які мали місце на той момент.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона є рідною сестрою ОСОБА_1, ОСОБА_7, та ОСОБА_6, а ОСОБА_3 є її рідною донькою. Також свідок зазначила, що заявлені позивачем позовні вимоги остання вважає необґрунтованими та надуманими, оскільки її сестра - ОСОБА_7 була абсолютно адекватною людиною і заповіт нею було складено саме в такому стані. Будинок, що вказаний у заповіті раніше належав батькам свідка, які завжди хотіли, що він належав усім дітям в рівних частках. В момент коли помер їх батько, усі діти крім позивача, оскільки він був неповнолітнім, відмовились від спадщини на користь матері. Таким чином, власниками вказаного будинку являлись позивач та його мати. ОСОБА_7 все своє життя проживала біля матері, доглядала за нею, а тому 2001 року після смерті останньої, усі діти крім ОСОБА_1 свої частки на будинок віддали сестрі - ОСОБА_7 У свідка з її померлою сестрою завжди були дуже гарні та приязні відносини, вони постійно спілкувалися по телефону, ОСОБА_8 щороку приїжджала до неї в гості, завжди допомагала їй як матеріально, так і морально. Також свідок пояснила, що у 2013 році ОСОБА_7 перебувала в здоровому глузді. Дуже часто позивач разом зі своєю дружиною пропонували ОСОБА_7 продати будинок, в якому вона проживає та купити на ці кошти дві квартири, однак сестра від даної пропозиції відмовилась, оскільки хотіла виконати волю батьків, щодо рівності часток в праві власності на будинок. При цьому, свідок також пояснила, що вони разом зі старшим братом - ОСОБА_6 завжди матеріально допомагали батькам, тоді як позивач ніякої матеріальної допомоги в свою чергу батькам не надавав. Разом з тим свідок також наголошувала на тому, що позивач самостійно поставив сестрі діагноз психічно хворої особи, а в 2013 році ОСОБА_7 склала заповіт перебуваючи в здоровому глузді та твердій пам'яті. ОСОБА_8 щороку, а інколи і два рази на рік приїжджала до своєї сестри ОСОБА_7, також часто спілкувалася з нею в телефонному режимі та за допомогою програми «Скайп». ОСОБА_7 була декілька разів прооперована, зокрема у 1996 році їй прооперували грижу, у 2010 році їй вирізали поліпи на кишечнику, 2012 року останній видалили жовчний міхур, а у 2013 році вирізали кліща. В період коли ОСОБА_7 видаляли жовчний міхур, ніхто з лікарів та з медичного персоналу на психічний стан останньої не скаржився, можливо вона могла і плакати, але не кричала, одягу з себе не зривала. Більшість часу в лікарні за сестрою доглядала саме ОСОБА_8 ОСОБА_7 була досить таки комунікабельною людиною, спілкувалася з сусідами, однак з сім'єю «ОСОБА_13» остання була не дуже близькою. З 2001 року сестра проживала одна, але разом з тим в неї проживали квартиронаймачі. Між свідком та позивачем ніколи не було розмов з приводу того, що їх сестра являється неадекватною чи можливо з приводу того щоб направити її на лікування. Ніхто з лікарів ніколи не радив звернутися ОСОБА_7 до психіатричної лікарні. Також свідок в судовому засіданні пояснила, що їй було відомо про те, що сестра планувала скласти заповіт.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що вони з ОСОБА_7 були однокласниками та з 2011 року зустрічалися майже щороку разом з іншими однокласниками. ОСОБА_7 була дуже приємною та комунікабельною людиною. Щороку вони з однокласниками зустрічалися в різний період, однак частіше всього це був початок серпня. Зустрічі проходили досить таки весело з розмовами, піснями, танцями. ОСОБА_7 на зустрічах вела себе як і всі інші, не можливо сказати, що вона була скованою людиною. Востаннє свідок зустрічалася з ОСОБА_7 на зустрічі однокласників у серпні 2013 року, на якій остання поводила себе так як і на всіх минулих зустрічах, з усіма спілкувалася, усіх пам'ятала.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснила, що вони з ОСОБА_7 дуже добре спілкувалися, оскільки свідок працювала в Квартальному комітеті і ОСОБА_7 часто до неї зверталася з різними питаннями, при цьому вони також були сусідами. Також ОСОБА_16 зазначила, що ОСОБА_7 проживала одна, однак її часто навідували сестра та племінниця. Часто по вечорах ОСОБА_16 приходила до ОСОБА_7 в гості, в будинку остання зажди намагалася підтримувати порядок, хоча і проживала в ньому одна. Інколи ОСОБА_7 допомагали її сусіди. За останні роки будь яких сумнівів у адекватності ОСОБА_7 у свідка не виникало. Питання з приводу субсидії остання вирішувала сама, позивача свідок бачила лише один раз вже після смерті ОСОБА_7 З домашніх тварин у сусідки завжди були коти, інших домашніх тварин свідок у неї не бачила. В останні роки життя ОСОБА_7 була такою ж як і раніше, ніяких розумових відхилень у неї не було.

ОСОБА_17, яку також було допитано в якості свідка пояснила, що з ОСОБА_7 вони разом працювали на галантерейній базі і остання неодноразово говорила їй про те, що вона проживає одна, однак її часто відвідує брат - ОСОБА_1 який постійно їй допомагає. Також свідок пояснила, що вона часто спілкувалася з ОСОБА_7 по телефону, однак не може зазначити про те, що остання була неосудною. При цьому свідок зазначила, що з ОСОБА_7 вони разом працювали з 1986 року по 2002 рік, оскільки у 2002 році база розпалася. ОСОБА_7 була компанійською, порядною, чесною людиною, також вона добре спілкувалася з іншими колегами по роботі. З ОСОБА_7 ОСОБА_17 спілкувалася до 2015 року, тобто до її смерті. Як зазначила свідок, ОСОБА_7 розповідала їй про те, що в момент коли її брат ОСОБА_1 поїхав за кордон, до неї приїхала жити її племінниця, яка за нею доглядала. Ні про які особливі математичні навики ОСОБА_7 свідку не відомо.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснила, що вона являлась сусідкою ОСОБА_7, з якою перебувала у приязних відносинах. Також свідок знає братів і сестру ОСОБА_7, які приїжджали до неї в гості. З сусідкою остання спілкувалася щодня, оскільки вони проживали поряд одна з одною. Після смерті матері ОСОБА_7 проживала одна, однак була дуже хазяйновитою жінкою, яка самостійно вирішувала свої проблеми, зокрема щодо приватизації земельної ділянки. Жодних ознак того, що ОСОБА_7 потребувала психіатричної допомоги свідок не помічала, у серпні - вересні 2013 року ніяких змін у поведінці ОСОБА_7 не прослідковувалось. Також ОСОБА_18 зазначила, що ОСОБА_7 була дуже розумною та різносторонньою людино. Оскільки остання була економістом, свідок вважає, що ОСОБА_7 могла порахувати пропорції щодо розподілу спадщини.

Свідок ОСОБА_36 пояснив, що в той час коли ОСОБА_7 перебувала на лікуванні в лікарні ім. ак. О.І. Ющенка, він працював завідуючим прийомного відділення. ОСОБА_7 була доставлена у відділення з ознаками судинної деменсії, однак її захворювання на той час мало вже незворотній процес, а тому у госпіталізації останньої було відмовлено та призначено прийом антипсихотропних препаратів. Вилікувати особу від вказаного діагнозу неможливо, можливо лише уповільнити процес. Дані події мали місце в 2015 році, пацієнтка була доставлена до прийомного відділення психіатричною бригадою, яку викликали її родичі. Агресія, маячіння могли виникати також і під впливом медичних препаратів, в подальшому ОСОБА_7 потребувала догляду як недоумкувата людина та людина у віці. На стаціонарне лікування пацієнтка оформлена не була, оскільки було достатнім лише прийом ліків. На думку свідка, медичних документів, які наявні при матеріалах справи буде достатньо для проведення експертизи щодо встановлення адекватності ОСОБА_7 станом на 2015 рік. Недоумство розвивається у кожного по - різному, а тому сказати як в кого такий процес проходить неможливо. При даному діагнозі можливі психічні напади, поява маячіння, які у зв'язку з прийомом ліків можуть зникати, однак дана хвороба є прогресуючою.

Свідок ОСОБА_20 пояснив, що він є лікарем швидкої медичної допомоги та близько 2,5 років тому родичі ОСОБА_7 викликали лікарів, в бригаді якої був свідок, скаржучись на психічний стан останньої, однак ОСОБА_7 на момент приїзду лікарів поводила себе досить таки спокійно, а тому між лікарями та рідними пацієнтки виникли розбіжності щодо її адекватності, у зв'язку з чим було прийнято рішення про її госпіталізацію. З ким саме із рідних пацієнта виник спір свідок не пам'ятає.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_21 пояснила, що у 2013 році її мати перебувала в одній палаті на лікуванні разом із ОСОБА_7, поведінка якої була повністю адекватною. ОСОБА_1 свідок біля ОСОБА_7 не бачила. ОСОБА_7 була спокійною, доброю людиною. В лікарні останню відвідували рідні, зокрема її сестра. Ніякої неадекватної поведінки за останньою свідок не помічала.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та матеріали спадкової справи, оцінивши надані сторонами докази у справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 (позивач), відповідач ОСОБА_6 (відповідач), ОСОБА_8 (допитана в якості свідка у даній справі) та ОСОБА_7 являються рідними братами і сестрами. Як зазначено позивачем в позовній заяві та в судовому засіданні, ОСОБА_1 являється власником ? частини будинку з господарськими будівля і відповідною часткою земельної ділянки, який розташований у АДРЕСА_1, а ОСОБА_7 належало - ? частини вказаного житлового будинку.

Відповідач та її представник в судовому засіданні не заперечували, що вищезазначених обставин.

При цьому, з листа КП «ВМБТІ» №6655 від 22.12.2015 року вбачається, що згідно з матеріалами інвентаризаційної справи №123087 за ОСОБА_1 станом на 29.12.2012р. зареєстровано право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 16.10.19782р. за р№4-1705. (т. 1, а.с. 8)

Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, яке видане повторно 12 листопада 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області. (т. 1, а.с. 109)

Після смерті ОСОБА_7 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 заведено спадкову справу №4/2015. (т. 1, а.с. 106-124)

В той же час, як встановлено судом, 19 липня 2013 року ОСОБА_7 було складено заповіт (т. 1, а.с. 110), що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5, яким остання на випадок свої смерті зробила розпорядження, відповідно до якого належні їй ? частки в праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями з відповідною часткою земельної ділянки, на якій він розташований за адресою: АДРЕСА_1 заповіла наступним чином:

- ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 - 1/3 частку;

- ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 1/12 частку;

- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 - 1/3 частку.

У зв'язку зі смертю ОСОБА_7, гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_1 звернулись до приватного нотаріуса ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини після померлої, що підтверджується матеріалами справи, а саме заявами останніх від 09.12.2015 року та від 10.02.2016 року відповідно (т. 1 а.с. 108, 119).

Разом з тим, в подальшому, до вищевказаного нотаріуса також звернулися гр. ОСОБА_6 та ОСОБА_8, які у своїх заявах вказали про те, що від спадщини після померлої ОСОБА_7 вони відмовляються на користь гр. ОСОБА_3, що також підтверджується заявами останніх, які містяться в матеріалах справи (а.с. 171, 172).

Аналізуючи текст та зміст заповіту ОСОБА_7 від 19.07.2013р. судом встановлено, що померла на випадок своєї смерті зробила розпорядження, відповідно до якого заповіла належну їй частину будинку своїм рідним братам - ОСОБА_1 та ОСОБА_6, а також племінниці ОСОБА_3, яка являється донькою сестри померлої ОСОБА_7 - ОСОБА_8

В той же час, провівши математичні операції судом встановлено, що за наслідками складеного заповіту, з урахуванням того, що у власності позивача уже перебувала ? частка будинку, кожен з братів - ОСОБА_1 та ОСОБА_6, а також їх племінниця ОСОБА_3, яка являється донькою сестри померлої ОСОБА_7 - ОСОБА_8 набували у власність по 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. (1/4 позивача + 1/12 визначена йому за заповітом =1/3)

Таким чином, судом приймаються до уваги пояснення відповідача ОСОБА_3, що оспорюваним заповітом померла ОСОБА_7 хотіла виконати волю своїх батьків, а саме, щоб частки на право власності оспорюваного будинку були у всіх дітей рівними.

У заповіті міститься відмітка про те, що ОСОБА_7 діє добровільно, усвідомлюючи значення своїх дій, їй роз'яснено нотаріусом зміст статей1241, 1254, 1307 Цивільного кодексу України.

Крім того, у заповіті міститься рукописний текст вчинений ОСОБА_7 про те, що «Заповіт на моє прохання записано з моїх слід за допомогою комп'ютера нотаріусом. Текст заповіту прочитано мною ОСОБА_7 особисто вголос. Його зміст та умови відповідають дійсним моїм намірам».

Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до вимог частин першої-третьої статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За правилами визначеними частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово - психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово - психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.11.2016р. за клопотанням позивача у даній справі була призначена судово-психіатрична експертиза на вирішення якої ставилися наступні питання:

1. Чи страждала ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7, що проживала за адресою: АДРЕСА_1, та померла ІНФОРМАЦІЯ_9 на психічне захворювання в момент складання заповіту 19 липня 2013 року, якщо хворіла, то яким саме психічним захворюванням?

2. Чи розуміла ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7 в момент складання заповіту 19 липня 2013 року значення своїх дій та чи могла керувати ними?

3. Чи могла ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7 в момент складання заповіту 19 липня 2013 року, внаслідок своїх захворювань, розуміти значення своїх дій та чи могла керувати ними?

Згідно з висновком судово - психіатричної експертизи №31 від 25.07.2017 року, яка проведена комісією експертів Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології:

1. ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7, що проживала за адресою: АДРЕСА_1, та померла ІНФОРМАЦІЯ_9 в момент складання заповіту 19 липня 2013 року на психічні розлади, які позбавляли її здатності усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними не страждала.

2. В момент складання заповіту 19 липня 2013 року ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7, усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

3. В момент складання заповіту 19 липня 2013 року ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7, усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. (т. 2, а.с. 2-10)

Відповідно до частини шостої статті 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Розглянувши висновок за результатами проведення вищевказаної експертизи, суд вважає його належним та допустимим доказом того, що ОСОБА_7 в момент складання заповіту на психічні розлади, які позбавляли її здатності усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними не страждала.

Зокрема, у висновку експертів детально проаналізовані медичні документи, які надіслані судом та зазначено наступне:

«Виписка №6573 з медичної карти стаціонарного хворого з Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги м. Вінниця свідчить, що ОСОБА_7 з 29.06.12р. по 17.07.12р. лікувалась в даному медичному закладі з діагнозом: «Жовчно кам'яна хвороба. Гострий деструктивний калькульозний холецистит. Спайкова хвороба очеревини. ІХЄ. Атеросклеротичний кардіосклероз. ЄН І ст. Цукровий діабет, 2 тип, стадія компенсації». Скарги на момент поступлення: біль у верхніх відділах живота, нудота, блювота, слабкість. Хворіє 5 днів. Була проведена операція холецистектомія (05.07.2012р.). Під впливом лікуванняя рана загоїлась, були зняті шви. 17.07.12р. в задовільному стані хвора виписана з відділення. Консультація лікаря психіатра серед обстежень не зазначена.

Виписка без номеру з медичної карти стаціонарного хворого з Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги м. Вінниця свідчить, що ОСОБА_7 з 01.07.13р. по 09.07.13р. лікувалась в даному медичному закладі з діагнозом: «Інфікований укус комара лівої молочної залози з лівобічним аксилярним лімфаденітом. ІХС. Атеросклеротичний кардіосклероз. ЄН І ст. Варикозна хвороба підшкірних вен нижніх кінцівок». Хворіла протягом 21 доби, коли, зі слів хворої, її вкусив комар в ділянці лівої молочної залози. Лікувалась в поліклініці, стан не покрашувався, була госпіталізована в стаціонар. Консультація лікаря психіатра серед обстежень не зазначена.

З медичної карти амбулаторного хворого відомо, що ОСОБА_7 з

2009 року спостерігалась лікарями поліклініки з діагнозами: Деформуючий остеоартроз колінних суглобів. Цукровий діабет 2 типу. ІХС. Атеросклеротичний кардіосклероз. СН І ст. Варикозна хвороба нижніх кінцівок. ХВН II ст. Пресбіопія. Початкова катаракта. Хронічний холецистит. Перелом променевої кістки в типовому місці. Остеохондроз хребта. Хронічний гастродуоденіт. Спайкова хвороба очеревини. Гострий бронхіт». У період, що відповідає укладанню заповіту ОСОБА_7 оглядалась лікарями поліклініки 29.04.13р. (ЛОРом, хірургом та терапевтом), 07.06.13р. окулістом, 17.06.13р. хірургом, 26.02.14р. сімейним лікарем та ЛОРом, 25.07.14р. сімейним лікарем. Під час зазначених звернень до лікарів поліклініки ОСОБА_7 висловлювала адекватні скарги, які були підтверджені встановленими діагнозами, ознак психічних відхилень не зафіксовано. Наступний запис сімейного лікаря від 12.02.15р. свідчить, що хвора оглядалась вдома зі скаргами на блювоту, кашель. Стоїть на обліку у психіатра, отримує лікування. В об'єктивному статусі зазначено, шо хвора неадекватна... 25.05.15р. огляд сімейного лікаря на дому. Скарги на неадекватну поведінку хворої, нестійкість ходи, часті падіння. Об'єктивно: хвора сидить, на огляд реагує неадекватно, на лобі гематома (при падінні вдарилась головою об стіл)... Діагноз: «ДЕП III. Хвороба Альцгеймера? ІХС, дифузний кардіосклероз». Призначено лікування. Запис сімейного лікаря від 03.07.15р. за змістом аналогічний попередньому, додатково зазначено, що контакту з хворою немає. 4.09.15р. (дата написана нерозбірливо) сімейний лікар зафіксувала скарги родичів на неадекватну поведінку хворої, яка ходить в туалет в різні місця, не реагує на зауваження. Об'єктивно соматичний статус без гострої патології. Діагноз попередній. Останній запис в карті - посмертний епікриз, який свідчить, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_9 внаслідок хронічної серцево-судинної недостатності, атеросклеротичної хвороби серця

Медична карта амбулаторного хворого без номеру з Вінницької обласної психоневрологічної лікарні імені акад. О.І. Ющенка свідчить, що 28.01.2015 року ОСОБА_7 була оглянута комісією лікарів психіатрів в приймальному відділі, куди була доставлена швидкою допомогою в супроводі племінниці. Зі слів рідних стала дратівливою, не впізнає рідних, інструкції не виконує. Пацієнтка розповідає, що «її обкрадають, що її хочуть отруїти, що її побили». Зі слів племінниці, психічний стан погіршився за минулий час. Анамнез життя невідомий. Об'єктивно: в ясній свідомості. Називає своє ім'я, дезорієнтована в часі, в просторі. Контакт формальний. На запитання відповідає не по суті, після паузи, після декількох повторень, деякі запитання залишаються без відповіді. Емоційно лабільна. Мислення сповільнене. Розладів сприйняття не виявлено. Розповідає, що її обікрали, побили. Підозріла, напружена. Пам'ять за тестом ММЕ (далі нерозбірливо). Критика відсутня. Діагноз: «Судинна деменція з маяченням». Було призначено лікування рісперідоном та мемантином. Заведена амбулаторна карта. Хвору взято на облік. 5.02.2015р. на прийомі донька повідомила, що стан (далі фраза нерозбірлива). Рекомендовано продовжувати прийом ліків. Інших записів карта не містить.»

Отже, з медичних документів, зокрема медичних карт та медичних виписок, вбачається та відображено у висновку експертизи, що до 28.01.2015р. ОСОБА_7 до лікарів психіатрів не зверталася та на обліку не перебувала.

При цьому, суд звертає увагу на те, що заповіт ОСОБА_7 складено 19 липня 2013 року, тобто майже за два роки до звернення до лікарів зі скаргами на психічні розлади, тоді як правове значення має стан особи саме на момент вчинення правочину - заповіту.

Що стосується посилань позивача на те, що з висновками зробленими фахівцями Українського науково-дослідного інституту він не згоден, оскільки експерти чомусь прийняли до уваги лише свідчення однієї сторони та не помітили у померлої ознак судинної деменції, то такі посилання судом до уваги не приймаються, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а є лише припущеннями позивача, яка базуються на його особистому переконанні щодо стану здоров'я померлої сестри.

При цьому, не погоджуючись з висновком експертизи, клопотань про призначення повторної, додаткової, комісійної або комплексної експертизи позивачем не заявлялося, тоді як наявність такого права позивачу роз'яснено в судовому засіданні. В свою чергу представником позивача зазначено, що підстави визначені ЦПК для призначення повторної, додаткової, комісійної або комплексної експертизи відсутні, а тому такі клопотання не заявляються.

Натомість, в судовому засіданні позивачем заявлено клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи на вирішення якої поставити питання щодо того чи виконаний рукописний текст та підпис в оригіналі заповіту ОСОБА_7, чи іншою особою. (т. 2, а.с. 40)

Протокольною ухвалою суду, занесеною до журналу судового засідання відмовлено в задоволення клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, оскільки таке клопотання тягне за собою зміну підстав позову, тоді як за правилами визначеними статтею 31 ЦПК України зміна предмету або підстав позову можлива лише на стадії - до початку розгляду справи по суті.

При цьому, суд звертає увагу на те, що інформація, яка міститься на сторінці №2 у пункті 18 висновку експерта, щодо того що експертом запитувались, але не були надані - диск із записом судового засідання 14.02.2017р. з поясненнями позивача, відповідача та третьої особи, не відповідає дійсності, оскільки цивільна справа №127/7464/16-ц в повному об'ємі, в тому числі СД диски, надсилалися до експертної установи, а окремих клопотань експертів про надання конкретного диску зі звукозаписом судового засідання до суду не надходило. (т. 2, а.с. 5)

В той же час, суд наголошує на тому, що на вищевказаному аркуші висновку експертизи міститься відмітка про те, що «Наявних матеріалів, у сукупності даних, було достатньо для винесення експертного рішення».

Що стосується показань свідків ОСОБА_11, ОСОБА_32, ОСОБА_14 щодо неадекватності та наявності психічних розладів у померлої ОСОБА_7, то такі показання суд оцінює критично та до уваги не приймає, оскільки вказані особи не є фахівцями в галузі медицини та психіатрії та не можуть кваліфіковано надавати оцінку психічного стану особи лише за ознаками її поведінки.

Відповідно до статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Положеннями статей 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частини першої та другої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими статті 212 ЦПК України з врахуванням положень статей 57-66 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що доводи позивача щодо визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_7 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено витрати позивача пов'язані зі сплатою судового збору не підлягають відшкодуванню.

В той же час, представником відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлено клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача 5000,00 грн. судових витрат за надані юридичні послуги адвокатом.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 79 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз, витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Відповідно до частини першої та другої статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у пункті 47 постанови №10 від 17.10.2014р. роз'яснив судам, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Інтереси відповідача у даній справі представляла адвокат ОСОБА_4 на підставі договору про надання правової допомоги від 17.05.2016р. (т. 1, а.с. 31)

Згідно з пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014р. витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Представником відповідача в судовому засіданні було надано розрахунок вартості послуг за надану правову допомогу, відповідно до якого адвокатом надано відповідачу послуги на суму 12550,00 грн.

В той же час, як доказ понесення витрат на правову допомогу адвоката, ОСОБА_4 надано довідку від 23.10.2017р., згідно з якою між адвокатом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 повністю проведено розрахунки щодо оплати гонорару за роботу проведену по захисту її інтересів в суді 1-ї інстанції в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним. Зі вказаної довідки також вбачається, що у зв'язку з виконанням роботи адвокатом отримано від ОСОБА_3 гонорар у розмірі п'ять тисяч гривень, що зареєстровано у книзі обліку доходів і витрат за 2016р. (т. 2, а.с. 41)

Однак, витягу з книги обліку доходів і витрат адвокат за 2016 рік ні відповідачем, ні адвокатом ОСОБА_4 надано не було, а видана адвокатом довідка від 23.10.2017р. не є належним та допустимим доказом понесення відповідачем відповідних витрат. Такими доказами можуть бути розрахункові документи, а саме квитанція, прибутковий касовий ордер, платіжне доручення, тощо, яких відповідачем до матеріалів справи не долучено.

З огляду на зазначене, суд вважає, що в задоволенні вимог відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 57- 61, 79, 84, 88, 89, 145-147, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Судові витрати залишити без відшкодування.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: