Головуючий суду 1 інстанції - Палюх Т.Д.
Доповідач - Карташов О.Ю.
Справа № 413/3576/13-ц
Провадження № 22ц/782/750/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Яресько А.В.

за участю секретаря Єгорової О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на ухвалу

Краснолуцького міського суду Луганської області від 5 червня 2013 року

по цивільній справі за поданням

Відділу державної виконавчої служби Краснолуцького міського управління юстиції про вжиття заходів для забезпечення виконання рішення суду шляхом тимчасового обмеження у праві на виїзд за межі України

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Новопсковского районного суду від 11.09.2017 року відновлено втрачене судове провадження в цивільній справі №413/3576/13-ц за поданням відділу ДВС Краснолуцького МУЮ про вжиття заходів для забезпечення виконання рішення суду шляхом тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України в частині ухвали Краснолуцького міського суду Луганської області від 30.05.2013 про відкриття провадження у справі №413/3576/13-ц та ухвали Краснолуцького міського суду Луганської області від 05.06.2013 у справі №413/3576/13-ц за результатами розгляду подання відділу ДВС Краснолуцького МУЮ про вжиття заходів для забезпечення виконання рішення суду шляхом тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Так, як вбачається з тексту оскарженої ухвали Краснолуцького міського суду Луганської області від 5 червня 2013 року, у травні 2013 року державний виконавець Краснолуцького міського управління юстиції звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, посилаючись на те, що на виконанні у ВДВС Краснолуцького міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 фінансових санкцій на загальну суму 3401 грн. згідно виконавчого листа 2а-3302/11/1270 від 12.07.2011 року, виданого Луганським окружним адміністративним судом.

Станом на 01.05.2013 року заборгованість за виконавчим листом 2а-3302/11/1270 від 12.07.2011 року не погашена.

Державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яка належним чином доведена до відома боржника. Правом добровільного виконання рішення у встановлений державним виконавцем строк (7 днів) боржник не скористався.

Враховуючи те, що сума боргу є значною, державний виконавець просить суд вжити заходи для забезпечення виконання рішення суду шляхом тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, виконання якого покласти на органи Державної прикордонної служби.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою у задоволенні подання державного виконавця відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушенням судом норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу від 14 вересня 2016 року про задоволення подання ВДВС Краснолуцького міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, суд першої інстанції лише послався на Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну», ст. 377-1 ЦПК України, при цьому не зробивши будь-яких правових висновків.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він суперечить вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця ВДВС Краснолуцького міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого лита № 2а-3302/11/1270, виданого 12.07.2011 року Луганським окружним адміністративним судом, про стягнення в дохід Державного бюджету України з ОСОБА_2 фінансових санкцій в розмірі 3401 грн.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Частиною 5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на час відкриття виконавчого провадження, передбачено, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Однак, матеріали відновленої справи та ухвала суду не містять відомостей про належне виконання державним виконавцем положень ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», а саме направлення ОСОБА_2 копії постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення, відсутні докази отримання постанови про відкриття виконавчого провадження боржником.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що державним виконавцем при зверненні до суду із поданням, не надано доказів того, що ОСОБА_2 у визначеному законом порядку повідомлена про відкриття виконавчого провадження за вказаним вище виконавчим листом та строком його добровільного виконання, як то передбачено ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на час відкриття виконавчого провадження, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно зі ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що задоволення подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання. Тобто, предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобов'язань, за умови об'єктивної спроможності божника виконувати зобов'язання, відсутності перешкод для цього.

Відповідно до частини 2 статті 377-1 Цивільного Кодексу України, зазначене подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування.

Отже, на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та підтверджуватися матеріалами виконавчого провадження.

Оскільки, державним виконавцем на момент звернення до суду з поданням, не надано доказів на підтвердження факту свідомого ухилення боржника від виконання виконавчого листа, так як, такі докази не зазначені в оскарженій ухвалі, тому, відсутні підстави для застосування тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

З урахуванням викладеного, ухвалу Краснолуцького міського суду Луганської області від 5 червня 2013 року слід скасувати, як таку, що постановлена з порушенням вимог ЦПК України, та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні подання державного виконавця ВДВС Краснолуцького міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, відмовити.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року за № 6-716цс15, стаття 324 ЦПК України містить норму, яка визначає перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку після їх перегляду в апеляційному порядку. Оскарження ухвал апеляційного суду щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у цій статті, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень у касаційному порядку, не передбачено.

Керуючись ст.ст. 303, 312, 319, 377 1 ЦПК України, колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області, ~

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Краснолуцького міського суду Луганської області від 5 червня 2013 року - скасувати.

У задоволенні подання Відділу державної виконавчої служби Краснолуцького міського управління юстиції про вжиття заходів для забезпечення виконання рішення суду шляхом тимчасового обмеження у праві на виїзд за межі України ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: