Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2017 селище Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Гришка О.Я.,

при секретарі Федорині А.А.,

за участі представників позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Оржиця Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Селецька», третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, про визнання правочину, укладеного з порушенням вільного волевиявлення його учасника, недійсним, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до Оржицького районного суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Селецька» про визнання договору Оренди земельної ділянки недійсним.

У позовній заяві ОСОБА_3 зазначається, що позивач є власником земельної ділянки площею 3,24 га, яка розташована на території Селецької сільської ради Оржицького району Полтавської області. Вказаною земельною ділянкою свого часу користувався відповідач на підставі договору оренди, який був укладений між сторонами строком на 5 років. Позивач зазначає, що вказаний договір надавався їй для підпису з незаповненими рядками щодо істотних умов договору та дати його підписання. Примірник договору та додатки до нього відповідач надавати орендодавцю відмовлявся. Протягом строку дії договору орендар не добросовісно виконував умови договору, орендну плату за користування земельною ділянкою у вказані строки не сплачував, її розмір, кількість та якість визначав на власний розсуд. Враховуючи вказані обставини позивач повідомила відповідача про те, що в подальшому не бажає поновлювати договірні відносини з СТОВ «Селецька» та має намір самостійно обробляти земельну ділянку. До спливу строку договору оренди землі відповідач не повідомляв позивача ОСОБА_3 про свій намір укласти договір оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). На вимогу повернути належну позивачу земельну ділянку для власного обробітку, відповідач уваги не звертав та продовжував розпоряджатися її майном (проводити сільськогосподарські роботи) на власний розсуд.

Як вказує у позовній заяві ОСОБА_3, отримавши неофіційним шляхом копію договору оренди земельної ділянки нею було виявлено, що відповідач одноосібно виготовив, підписав та зареєстрував договір оренди належної їй земельної ділянки. Договір оренди землі був укладений 15 березня 2011 року між СТОВ «Селецька» та ОСОБА_3, зареєстрований СТОВ «Селецька» у відділі Держкомзему у Оржицькому районі Полтавської області 09 жовтня 2012 року, про що в Державному реєстрі земель вчинено відповідний запис. Однак, жодних договорів, заяв, актів з приводу оренди належної їй земельної ділянки з СТОВ «Селецька» , як вказує ОСОБА_3, вона не підписувала та нікого іншого на такі дії не уповноважувала.

Посилаючись на те, що при укладенні договору оренди не було враховано її волевиявлення, позивач просить суд визнати договір оренди земельної ділянки укладений 15 березня 2011 року між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Селецька» та ОСОБА_3, який зареєстрований у відділі Держкомзему у Оржицькому районі за № 04431 09 жовтня 2012 року, недійсним та стягнути з відповідача судові витрати.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали повністю та просили його задовольнити, в своїх поясненнях посилалися на обставини, викладені в позовній заяві.

В судове засідання 03.11.2017 року представник відповідача не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, при таких обставинах суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи без участі представника відповідача.

У судових засіданнях представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, у усних та в письмових поясненнях представники відповідача вказували, що позивач власноручно підписала спірний договір оренди, про що свідчить підпис позивача на екземплярі спірного договору оренди, що зберігався у відповідача та був наданий суду, представники відповідача вказували, що позивач, отримуючи орендну плату від відповідача фактично визнавав наявність відповідних договірних відносин та умови договору, представники відповідача вказували на суперечність висновків експертиз, проведених у справі та на порушення порядку відібрання зразків підпису, порядку їх посвідчення.

Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області в судове засідання не зявився, направив до суду пояснення в якому вказав, що Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області розпоряджається тільки вільними землями сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів та не розпоряджається землями, які знаходяться у приватній власності. Представник просив розглянути справу без його участі та при винесенні рішення поклався на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, дослідивши докази і давши їм належну оцінку, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія Р2 № 612069 виданого 07.06.2002 року Селецькою сільською радою Оржицького району Полтавської області ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 3,24 га, що розташована на території Селецької сільської ради Оржицького району Полтавської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У датованому 15.03.2011 року договорі між ОСОБА_3 та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Селецька», зазначено, що договір оренди землі укладено на строк 10 років (земельна ділянка з кадастровим номером :00:003:0111). Договір зареєстрований у відділі Держкомзему у Оржицькому районі, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 09 жовтня 2012 року за номером 04431.

Позивач вказує, що своєї волі щодо користування належною їй земельною ділянкою іншими особами не висловлювала, своїх підписів на жодних документах з цього приводу не ставила, земельну ділянку нікому у користування не передавала. Жодних екземплярів договорів оренди, актів приймання-передач земельних ділянок, планів або схем земельних ділянок, кадастрових планів, актів з визначення меж земельних ділянок в натурі та інших документів їй відповідач не надавав.

Згідно ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.ч. 15 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. За статтею 13 цього ж закону, договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ч. 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Системний аналіз норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що підписи сторін є одним із обовязкових реквізитів договору, які саме повинні засвідчувати вільне волевиявлення сторін на укладання договору на певних узгоджених між ними умовах.

Згідно висновку експерта №1892 від 19.10.2017 року підпис в розділі «Підписи сторін» в графі «Орендодавець», що в договорі оренди землі від 15.03.2011 року, зареєстрованому в відділі Держкомзему в Оржицькому районі Полтавської області за № 04431 від 09 жовтня 2012 року та в графах від імені орендодавця в додатках до цього договору: в акті приймання-передачі земельної ділянки площею 3,24 га між ОСОБА_3 та Сільськогосподарським ТОВ «Селецька» (в графі «Передав орендодавець») та в таблиці розрахунку орендної плати між ОСОБА_3 та Сільськогосподарським ТОВ «Селецька» (в графі «Орендодавець») виконані не ОСОБА_3, а іншою особою.

Суд не приймає до уваги висновок експерта № 318 від 19.08.2017 року, наданий експертом Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 1-5) про те, що неможливо відповісти на питання, поставлені в ухвалі суду про призначення експертизи, оскільки при проведенні повторної експертизи у справі у іншій експертній установі експерт дав мотивований висновок № 1892 від 19.10.2017 року, при цьому експертиза проводилася з залученням більшого обєму дослідницького матеріалу.

Суд критично відноситься до посилання сторони відповідача на порушення норм при залученні зразків підписів та почерку позивача та при направленні їх в експертну установу, оскільки, при цьому судом приймалися до уваги, крім іншого, дані про вік позивача (86 років), наявність низки хвороб (деформуючий остеоартроз з порушенням функції суглобів, розповсюджений остеохондроз з вираженим больовим синдромом, судинний паркінсонізм, ІХС, дифузний кардіосклероз з порушенням ритму СН ІІ ст, ДЕ ІІ ст. з явищами витибулопатії на фоні церебрального а/с, хронічний гепатит). При цьому, у справі «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988 А № 140 Європейський суд з прав людини зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод не встановлює норми про докази як такі. Відтак, Суд не може, в принципі, виключати, що докази, отримані з порушеннями національного законодавства, можуть бути прийняті до розгляду. Національний суд має оцінити представлені йому докази і вагомість будь-яких доказів, які сторона хоче долучити до справи. Однак, Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції.

Суд приймає до уваги те, що для проведення експертизи судом було направлено екземпляр договору, який був витребуваний з офіційної державної установи, в якій останній зберігався. Тому у суду немає підстав вважати, що цей примірник договору піддавався наступним змінам чи доповненням.

Суд не приймає до уваги пояснення сторони відповідача про те, що наявність доказів про отримання позивачем коштів від відповідача свідчить про те, що позивач погодився на умови спірного договору оренди, оскільки, такі докази не стосуються предмету справи. Крім того, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами те, що кошти позивачем отримувались від відповідача саме як орендна плата саме за оренду спірної земельної ділянки.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Частиною першою ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі, скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. У момент державної реєстрації набирає чинності договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 р. у справі № 6-162цс13).

За таких обставин позовні вимоги про визнання недійсними договору оренди землі підлягають задоволенню, оскільки при його укладенні було порушене вільне волевиявлення його учасника ОСОБА_3

Позов було предявлено в межах позовної давності (21.08.2015 року), оскільки твердження сторони позивача, що позивач дізналася про існування спірного договору після його державної реєстрації (09.10.2012 року) не спростоване стороною відповідача належними та допустимими доказами. Отримання позивачем чи його представником коштів від відповідача не може бути доказом обізнаності позивача про наявність спірного договору оренди, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами те, що кошти позивачем отримувались від відповідача саме як орендна плата саме за оренду спірної земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 15, 203, 207, 215, 216, 626, 628, 638 ЦК України, ст. 1, 13, 14 Закону України «Про оренду землі», суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги ОСОБА_3 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Селецька», третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, про визнання правочину, укладеного з порушенням вільного волевиявлення його учасника, недійсним задовольнити.

2. Визнати договір оренди земельної ділянки, укладений 15 березня 2011 року між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Селецька» та ОСОБА_3, який зареєстрований у відділі Держкомзему у Оржицькому районі за № 04431 09 жовтня 2012 року, недійсним.

3. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Селецька» на користь ОСОБА_3 сплачений нею при подачі позовної заяви судовий збір у сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок

4. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Селецька» на користь ОСОБА_3 кошти, сплачені за проведення судових експертиз, в сумі 7546 (сім тисяч пятсот сорок шість) гривень 24 копійок.

Апеляційна скарга до апеляційного суду Полтавської області подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь в справі, але не були присутні у судовому засіданні під час розгляду справи, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення складене 08.11.2017 року.

Суддя