Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Коротуна В.М., Мазур Л.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю «Габріель» про зміну договору найму жилого приміщення; за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про вселення її та неповнолітнього сина в житлове приміщення, усунення перешкод у користуванні квартирою; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя

особа - орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради,за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 23 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаними позовами до ОСОБА_6 про визначення порядку користування квартирою, вселення та зобов'язання укласти договір найму жилого приміщення.

На обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що

ОСОБА_6 на сім'ю з трьох осіб було виділено квартиру АДРЕСА_1, яка має дві ізольовані кімнати житловою площею 17,4 кв.м та 17,1 кв.м. Він відвіз її з дитиною до м. Києва для лікування останньої, після чого забрав у неї комплект ключів, а в лютому 2015 року повідомив про пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу між сторонами ОСОБА_6 відмовляється добровільно змінити договір найму вказаної квартири.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_4 просила визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши їй та малолітньому ОСОБА_7, 18 березня

2009 року народження, у користування ізольовану жилу кімнату площею

17,4 кв.м, ОСОБА_6 - ізольовану жилу кімнату площею 17,1 кв.м, а інші приміщення квартири залишити у спільному користуванні сторін; зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Габріель» (далі - ТОВ «Габріель») укласти з нею окремий договір найму на приміщення квартири відповідно до виділеної житлової площі.

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що у червні 2014 року ОСОБА_4 добровільно виселилася зі спірної квартири, більше шести місяців не проживає у ній, не сплачує за комунальні послуги та до пред'явлення ним позову про розірвання шлюбу не вчиняла жодних дій для вселення до квартири.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 03 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 03 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Останнім рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від

18 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 23 лютого 2017 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього

ОСОБА_5, відмовлено, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та відмову в задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_6

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірною квартирою, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 добровільно вибула до м. Києва з початку жовтня 2014 року та фактично не проживає за місцем своєї реєстрації, при цьому відсутні підстави вважати, що їй чинились перешкоди у проживанні в спірній квартирі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про зміну договору найму житлового приміщення, вселення її та неповнолітнього сина в житлове приміщення, усунення перешкод в користуванні квартирою, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 2005 року по 27 березня 2015 року. Від шлюбу сторони мають спільного сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

04 листопада 2009 року виконавчим комітетом Чернігівської міської ради ОСОБА_6 на сім'ю з трьох осіб: дружина ОСОБА_4, син

ОСОБА_5 було видано ордер № 31 на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 71,4 кв.м, житловою площею 34,5 кв.м, яка складається із двох ізольованих житлових кімнат площею 17,1 кв.м та 17,4 кв.м.

Згідно витягу із рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 193 від 20 серпня 2012 року, службовій двокімнатній квартирі АДРЕСА_1, житловою площею

34,5 кв.м, надано статус житлової та закріплено за зареєстрованими і проживаючими у ній ОСОБА_6, сім'ї з трьох осіб (він, дружина, син).

Відповідно до особового рахунку та довідок ТОВ «Габріель» №№ 239, 17 від 08 квітня 2015 року та 17 січня 2017 року відповідно, з 10 листопада 2009 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6 (наймач), ОСОБА_4 (дружина) та ОСОБА_5 (син).

З жовтня 2014 року ОСОБА_4 проживає в м. Києві, спочатку проживала за адресою: АДРЕСА_3, де власником квартири є її батько, а потім вселилася у квартиру АДРЕСА_4, співвласником якої є вона.

Крім того, ОСОБА_4 належить на праві власності квартира АДРЕСА_2.

У 2015 році ОСОБА_4 влаштувала сина ОСОБА_5 до школи майбутнього першокласника в м. Києві, згодом дитина почала навчатись в школі №309 у м. Києві.

З 02 березня 2015 року ОСОБА_4 працювала у м. Києві в ТОВ «СЛ - Гарант», а на час розгляду справи - у ТОВ «Веселинка».

Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (ч. 2 ст. 71 ЖК УРСР).

Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що взнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно зі ст. 107 ЖК УРСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно із ст. 103 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом.

Відповідно до ст. 104 ЖК УРСР член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст. 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. Правила, встановлені частиною першою цієї статті, не поширюються на жилі приміщення в будинках підприємств, установ, організацій найважливіших галузей народного господарства (ч. 1 ст. 114), крім випадків, коли наймач одержав приміщення не у зв'язку з трудовими відносинами або коли наймодавець втратив право на його виселення, а також на приміщення в будинках колгоспів.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини, зокрема те, що ОСОБА_4 добровільно вибула до м. Києва на початку жовтня 2014 року, у спірній квартирі фактично не проживає, має постійне місце роботи та місце проживання у м. Києві, спільна дитина сторін, яка проживає із матір'ю, відвідує навчальний заклад у м. Києві, доказів наявності у ОСОБА_4 перешкод у проживанні за адресою своєї реєстрації не встановлено, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав, передбачених ст. 107 ЖК УРСР, для визнання її такою, що втратила право користування вказаною квартирою. При цьому судами правильно зазначено, що втрата ОСОБА_4 права користування квартирою не позбавляє прав її неповнолітнього сина на користування вказаним житлом, оскільки таке право є похідним від права його батька - ОСОБА_6

Законними та обґрунтованими є також висновки судів про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про зміну договору найму житлового приміщення, вселення її та неповнолітнього сина в житлове приміщення, усунення перешкод в користуванні квартирою, враховуючи похідний характер зазначених вимог, а також їх недоведеність.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, дійшли висновку обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог

ОСОБА_6 та відсутності підстав для задоволення позовних вимог

ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені із дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня

2017 року, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

В.М.Коротун

Л.М. Мазур