Провадження № 2/219/602/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області

в складі: головуючої судді Чопик О.П.,

при секретарі Чубикало О.А.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідачів Цирі С.М.,

Щепанського А.М.,

Канатнікова А.О.,

Анісімової О.М.,

представника третьої особи Михальчука Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної гвардії України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Артемівської районної державної адміністрації Донецької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Служба безпеки України, про відшкодування матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної гвардії України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, про відшкодування матеріальної шкоди. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що є власником квартири АДРЕСА_1 та 16 липня 2014 року під час проведення антитерористичної операції в результаті розриву снаряду поруч з будинком її квартира була пошкоджена - вилетіло скло з усіх вікон, пошкоджені віконні рами та вибуховою хвилею вибито міжкімнатні двері. Ствердила, що до теперішнього часу її житло не відремонтовано, а вона не має змоги оплатити ремонт квартири, оскільки є одинокою матір'ю трьох дітей. Просить стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної гвардії України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України 50 000 грн заподіяної їй матеріальної шкоди.

Ухвалами Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 лютого 2017 року та від 16 березня 2017 року, у судовому засіданні задоволено клопотання представників відповідачів та залучено до участі у справі як співвідповідачів Державну службу України з надзвичайних ситуацій, Артемівську районну державну адміністрацію Донецької області, та як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Службу безпеки України.

До початку судового розгляду справи представник позивача подала заяву про зменшення розміру позовних вимог (Т.1 а.с.187-188). У зв'язку з отриманням звіту про визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди, просить стягнути солідарно з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України 17 600 грн заподіяної їй матеріальної шкоди.

Крім того, у судовому засіданні 1 листопада 2017 року представник позивача зазначив, що, на його та позивача думку, основними відповідачами у справі які повинні відповідати за заподіяну шкоду позивачеві є Держава Україна, що бере участь у справі через Кабінет Міністрів України, Державна казначейська служба України. Відтак просить відшкодувати ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну проведенням антитерористичної операції, на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» за пошкоджену квартиру в розмірі 17 600 грн.

Позивач у судовому засіданні надала пояснення щодо фактів, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково наголосила на тому, що вона 16 липня 2014 року під час обстрілу в ході проведення антитерористичної операції перебувала на території у с.Серебрянка Бахмутського району Донецької області. Приблизно два тижні до події у будинку, де розташована її квартира, було відсутнє світло та водопостачання; ввечері вона з дітьми, як і інші, ховались у підвалі. У ніч з 15 на 16 липня 2014 року приблизно до п'ятої години ранку тривав обстріл, усі панікували, снаряд потрапив у дитячий садок поруч, обстріляно школу. Біля їхнього будинку теж впав снаряд та від вибухової хвилі і осколків у її квартирі вибито вікна з віконними рамами, пошкоджене внутрішнє оздоблення квартири, міжкімнатні двері. Зазначила, що будинок АДРЕСА_1 є двоповерховим, її квартира знаходиться на другому поверсі та внаслідок обстрілу також пошкоджено дах, відтак будинок не захищений від дощу та снігу, на даний час там проживати не можливо. Пояснила що вона є одинокою матір'ю трьох дітей, орендує житло, офіційно працевлаштована, однак коштів на відновлення житла не вистачає. Ствердила, що не знає хто саме здійснював обстріли, однак вважає, що Держава Україна належним чином не захистила ні її, ні її майно. Підтримує суму, встановлену у звіті про визначення розміру збитків та просить відшкодувати їй за рахунок Державного бюджету 17 600 грн матеріальної шкоди.

Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення про те, що Держава Україна повинна відповідати за шкоду, заподіяну майну позивача, оскільки належним чином не змогла забезпечити схоронність такого майна, в результаті чого позивач продовжує зазнавати страждань та не може користуватись своєю власністю. Посилаючись на практику Європейського Суду з прав людини, просить відшкодувати ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну проведенням антитерористичної операції, на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» за пошкоджену квартиру в розмірі 17 600 грн.

Представник відповідача - Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України - підтримав письмові заперечення на позов (Т.1 а.с.127-131) та надав пояснення про те, що Кабінет Міністрів України не може бути належним представником держави у цій справі, оскільки не є розпорядником бюджетних коштів. Крім того, зазначив, що відсутній вирок суду про притягнення до відповідальності винних осіб за вчинення терористичного акту у с.Серебрянка Бахмутського району Донецької області, а відтак і підстав для відшкодування шкоди, завданої злочином; на даний час відсутній будь-який закон чи інший нормативний акт, який регулює порядок відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, не встановлено державний орган, на який покладено обов'язок здійснювати таке відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування. Пояснив також, що, на його думку, розмір шкоди не обґрунтований, а представлений звіт не визначає розміру реальних збитків та не може бути прийнятий до уваги. Просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Представник відповідача - Міністерства оборони України - в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. У поданих письмових запереченнях на позов (Т.1 а.с.166-169) зазначив, що згідно зі ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюється організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Крім того, жодним законодавчим актом не визначена відповідальність суб'єктів боротьби з тероризмом за шкоду, спричинену терористичним актом або проведенням антитерористичної операції. Також ствердив, що Кодексом цивільного захисту України передбачено інший спосіб та порядок виплати компенсації за пошкоджений об'єкт права власності, а розмір шкоди позивачем не обґрунтований. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача - Міністерства внутрішніх справ України - в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у письмових запереченнях (Т.1 а.с.115-118), наголосивши на тому, що позивач посилається на здійснення артилерійського обстрілу, однак Міністерство внутрішніх справ України забезпечено лише стрілецькою зброєю; у позивача відсутні докази протиправності дій відповідача; відсутній вирок суду, який би давав підстави для відшкодування шкоди, завданої злочином; подія від 16 липня 2014 року не кваліфікована як надзвичайна ситуація, а тому відсутні підстави для застосування Кодексу цивільного захисту України. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача - Головного управління Національної гвардії України - у судовому засіданні підтримав подані письмові заперечення на позов (Т.1 а.с.70-78), надавши пояснення про те, що позивачем не наведено підстав вибору відповідачів у справі, не представлено доказів наявності вини відповідача у заподіянні матеріальної шкоди; відсутній вирок суду, який би давав підстави для відшкодування шкоди, завданої злочином; подія від 16 липня 2014 року не кваліфікована як надзвичайна ситуація, а тому відсутні підстави для застосування Кодексу цивільного захисту України. Вважає позов безпідставним та необґрунтованим та просить відмовити в задоволенні такого.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України - в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи; письмових заперечень на позов суду не надав.

Представник відповідача - Антитерористичного центру при Службі безпеки України - у судовому засіданні підтримала подані письмові заперечення на позов (Т.1 а.с.82-93), надавши пояснення про те, що Антитерористичний центр при Службі безпеки України не має зброї, оперативних і бойових підрозділів та не може відповідати за заподіяну майнову шкоду у зв'язку з відсутністю вини у діях відповідача. Зазначила, що за відсутності вироку суду, надзвичайної ситуації, порядку відшкодування шкоди, завданої проведенням антитерористичної операції, відсутні правові підстави для стягнення відповідних коштів на користь позивача. Крім того, на думку представника відповідача, розмір матеріальної шкоди не обґрунтований. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача - Державної служби України з надзвичайних ситуацій - в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності та письмові заперечення на позов (Т.2 а.с.48-54, 208-212), вказавши на те, що Державна служба України з надзвичайних ситуацій не є належним відповідачем у цій справі, оскільки діяльність відповідача жодним чином не порушила права та обов'язки позивача, а докази, на які посилається позивач, не підтверджують факту виникнення надзвичайної ситуації в с.Серебрянка Бахмутського району Донецької області. Зазначив, що у 2014 році доручень Кабінету Міністрів України, а також документів, поданих регіональними та місцевими комісіями з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій щодо попередньої класифікації подій, які сталися 16 липня 2014 року у с.Серебрянка, як надзвичайна ситуація, для підготовки відповідного експертного висновку не надходило, тому відсутні підстави для посилання на Кодекс цивільного захисту України. Крім того, на його думку, позивач не представила доказів для обґрунтування розміру матеріальної шкоди, а тому просить відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача - Артемівської районної державної адміністрації Донецької області - в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, підтримавши подані письмові заперечення на позов (Т.3 а.с.1-3) та надавши пояснення про те, що відповідач не наділений повноваженнями відшкодовувати шкоду, завдану пошкодженням майна, а відповідного порядку відшкодування шкоди не затверджено. Крім того, зазначив, що ОСОБА_1 до райдержадміністрації з приводу надання грошової компенсації за рахунок держави та з приводу добровільної передачі пошкодженого майна, а також щодо надання матеріальної допомоги по відновленню пошкодженого майна, не зверталась. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Служби безпеки України, - в судовому засіданні підтримав подані письмові заперечення на позов (Т.2 а.с.137-144) та надав пояснення про те, що позивачем не представлено доказів того, хто саме здійснював обстріл с.Серебрянка 16 липня 2014 року та з якої зброї; відсутні правові підстави відшкодування шкоди, завданої злочином, за відсутності вироку суду; спірна подія не кваліфікована як надзвичайна ситуація; порядок відшкодування шкоди, завданої в результаті проведення антитерористичної операції, не затверджений. Просить відмовити в задоволенні позову у зв'язку з необґрунтованістю та безпідставністю.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтвердується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 3 лютого 1999 року (Т.1 а.с.5, Т.4 а.с.1109-110).

Згідно з актом обстеження технічного стану житлового фонду Серебрянської сільської ради з метою визначення збитків, понесених в результаті надзвичайної ситуації, що склалася 16 липня 2014 року в результаті обстрілу села Серебрянка реактивними снарядами (Т.4 а.с.106), складеним комісією, особовий склад якої затверджений розпорядженням сільського голови с.Серебрянка Артемівського району Донецької області від 17 липня 2014 року №18 (Т.4 а.с.108), в результаті обстеження встановлено, що у двоповерховому восьмиквартирному будинку по АДРЕСА_1, пошкоджено 58 квадратних метрів скла віконного та 79 квадратних метрів шиферної покрівлі.

Як встановлено у судовому засіданні, чого не заперечували представники відповідачів, 16 липня 2014 року поруч з двоповерховим восьмиквартирним будинком по АДРЕСА_1 розірвався снаряд, внаслідок чого вибито вікна та віконні рами, вибуховою хвилею пошкоджено внутрішнє оздоблення квартири, міжкімнатні двері, у квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до звіту про визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди ОСОБА_1, власнику квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, складеного суб'єктом оціночної діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_8 від 3 лютого 2017 року (Т.4 а.с.111-119), на підставі даних підприємств, що спеціалізуються на виконанні будівельних та ремонтних робіт, вартість робіт становить: роботи з демонтажу 3 вікон та 3 дверей - 696 грн, роботи з демонтажу шпалер та штукатурки стелі в двох кімнатах - 1990 грн, внутрішнє опорядження (ґрунтовка стін, стелі, оклеювання шпалерами стін та стелі) - 1 359 грн, вартість та установка 3 пластикових вікон - 4 557 грн, вартість 3 міжкімнатних дверей - 3 342 грн. Відтак розмір збитків, понесених в результаті надзвичайної ситуації, що склалась 16 липня 2014 року в результаті обстрілу села Серебрянка, завданих майну ОСОБА_1, складає 17 600 грн.

У провадженні слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Донецькій області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0003666 від 12 грудня 2016 року за ч.1 ст.258 Кримінального кодексу України, розпочате Бахмутським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області за фактом того, що 16 липня 2014 року в результаті проведення антитерористичної операції в с.Серебрянка Бахмутського району Донецької області снарядами пошкоджено, зокрема, майно, що належить ОСОБА_1, - житлову квартиру по АДРЕСА_1 (Т. 3 а.с.204-207). 15 лютого 2017 року це кримінальне провадження об'єднано в одне з кримінальним провадженням за номером 0001612 від 17 липня 2014 року за ч.1 ст.258, ч.3 ст.258, ч.1 ст.258 Кримінального кодексу України. На даний час досудове розслідування триває; про підозру за вказаним фактом нікому не повідомлено.

Крім того, ОСОБА_1 є потерпілою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0000457, за фактом розв'язання та ведення представниками Російської Федерації і Збройних Сил Російської Федерації та іншими особами за попередньою змовою групою осіб агресивної війни проти України, що спричинило загибель людей та інші тяжкі наслідки (Т.2 а.с.57). Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває.

Загальновідомим є той факт, що у 2014 році на території Донецької та Луганської областей згідно з Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» проводилась антитерористична операція.

Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20 березня 2003 року (в редакції Закону № 1313-VII від 5 червня 2014 року), згідно з якою антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 7 квітня 2014 року. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 2 грудня 2015 року село Серебрянка Артемівського (після перейменування - Бахмутського) району Донецької області, де розташований будинок позивача, належить до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Суд вважає встановленим той факт, що житлова квартира, що належить ОСОБА_1, зазнала пошкоджень в ході проведення антитерористичної операції. При цьому, представники відповідачів та третьої особи, заперечуючи проти позову, посилаються на відсутність доказів заподіяння такої шкоди органами державної влади України чи їхніми підрозділами, Збройними силами України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 1166 Цивільного кодексу України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

У відповідності до ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 19 цього Закону встановлено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення на території Донецької та Луганської областей (далі - План заходів). Згідно з п. 2 Плану заходів Міністерству регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Міністерству соціальної політики України, Міністерству економічного розвитку і торгівлі України, Міністерству юстиції України та Міністерству фінансів України необхідно було підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проекти нормативно-правових актів, в тому числі - «Про затвердження Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях». Вирішення порушеного питання можливо після законодавчого урегулювання визначення відповідного механізму відшкодування (компенсації) витрат громадянам, у яких повністю або частково зруйновано житло внаслідок бойових дій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року затверджено Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відновлення (будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію) інфраструктури у Донецькій та Луганській областях, яким передбачено надання субвенцій обласним бюджетам Донецької та Луганської областей на відновлення їх інфраструктури. Відповідно до цього Порядку субвенція спрямовується на реалізацію таких проектів і заходів у населених пунктах Донецької та Луганської областей, що постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції і на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, зокрема що стосується житлового фонду - лише на реконструкцію, капітальний ремонт, проектні та вишукувальні роботи на об'єктах житлового фонду комунальної власності, що зазнали пошкодження внаслідок проведення антитерористичної операції. Що стосується відновлення об'єктів житлового фонду приватної власності, субвенції на нього не надавалися.

Враховуючи відсутність закону чи іншого спеціального нормативно-правового акту щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, не встановлено державний орган на який покладено обов'язок здійснювати відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування, суд виходить з того, що на підставі ч. 8 ст. 8 Цивільного процесуального кодексу України (аналогія закону) до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачеві шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження будинку в ході проведення антитерористичної операції, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати викладені норми ст.22 Цивільного кодексу України та ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Так, п.8 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Водночас, згідно з ч.1 ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Проте, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 1 Конвенції передбачено, що високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» зазначив, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» Суд зазначив, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об'єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (social risk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 жовтня 2012 року у справі «Катан та інші проти Молдови та Росії» Суд зазначив, що хоча Молдова не має ефективного контролю над діями «ПМР» в Придністров'ї, той факт, що цей регіон визнається за міжнародним правом як частина території Молдови, тягне за собою обов'язок за статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод використати всі доступні їй юридичні та дипломатичні засоби з тим, щоб продовжувати гарантувати здійснення прав і свобод, визначених Конвенцією, усіма особами, які там проживають (п. 110).

Таким чином, правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов'язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок, а відтак особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення. Таким чином, для виникнення обов'язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб.

Слід зазначити, що на теперішній час Україна від зобов'язань за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в окремих районах Донецької та Луганської областей відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Так, 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Суд дотримується тієї позиції, що обов'язки, які держава бере на себе згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, включають у себе обов'язок держави вживати всіх можливих засобів для забезпечення прав і свобод людини на власній території. Цей обов'язок залишається в силі навіть тоді, коли застосування державою своєї влади обмежено на частині її території, й передусім держава зобов'язана вживати всіх відповідних, можливих і доступних засобів для забезпечення прав і свобод людини на всій її території.

Щодо суб'єктного складу сторін у спорі, суд зазначає, що відповідно до ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо.

Відповідно до частини 4 ст. 38 Цивільного процесуального кодексу України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника, тобто свою цивільну процесуальну правосуб'єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави.

Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов'язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов'язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов'язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб'єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов'язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як відповідача зазначила саме Державу Україну та представника держави - Кабінет Міністрів України. При цьому, в ході розгляду справи представник позивача зазначив, що основними відповідачами у справі, які, на його думку, повинні здійснювати відповідне відшкодування є Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державна казначейська служба України. Первинна позовна вимога про солідарне стягнення з відповідачів-органів державної влади матеріальної шкоди в подальшому була уточнена з врахуванням викладеного.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 27 лютого 2014 року «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України і законами України.

Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб'єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), апеляційний суд вважає, що Кабінет Міністрів України як представник держави позивачем визначений правильно, заперечення представника відповідача в цій частині є необґрунтованими.

Доводи представника Кабінету Міністрів України - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, як і представників інших відповідачів, про те, що відповідні органи державної влади є неналежними відповідачами у цій справі, не відповідають заявленим позовним вимогам, оскільки, після уточнення, позивач просить відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду за рахунок держави (з Державного бюджету України в цілому), а не з певного, визначеного органу державної влади (з частини коштів Державного бюджету України, які виділено на фінансування цього органу).

Окрім того, відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України.

Частиною 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на акт обстеження технічного стану житлового фонду Серебрянської сільської ради та на звіт про визначення розміру збитків.

Представник відповідача - Кабінету Міністрів України заявив про неналежність відповідного акту, як доказу, оскільки він не містить дати складення та реєстраційного індексу.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.58 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відтак відсутність реквізитів на документі не свідчить про те, що такий документ не містить інформації щодо предмета доказування у цій справі, а тому акт обстеження технічного стану житлового фонду Серебрянської сільської ради не може бути визнаний неналежним доказом та суд приймає його до розгляду. Складення такого акту підтвердив сільський голова села Серебрянка Бахмутського району Донецької області (Т.2 а.с.171), а його отримання - представник Артемівської районної державної адміністрації Донецької області (Т.2 а.с.202).

Представники відповідачів та третьої особи зазначають про неможливість підтвердження розміру завданих збитків представленим позивачем звітом.

З метою забезпечення змагальності сторін, на виконання вимог ч.4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, суд, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи роз'яснив особам, які беруть участь у справі, право на заявлення клопотання про проведення судової експертизи визначення вартості завданих збитків. Представники сторін не скористались правом на проведення експертизи та просили вирішити спір на підставі представлених доказів.

Таким чином суд приймає до уваги представлений позивачем звіт про визначення розміру збитків та оцінює його в сукупності з іншими доказами у справі та вважає встановленим, що ОСОБА_1 16 липня 2014 року заподіяно збитків в результаті пошкодження її майна на загальну суму 17 600 грн, що не спростовано представниками відповідачів.

Доводи представників відповідачів та третьої особи щодо відсутності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, як доказу заподіяння шкоди позивачу внаслідок терористичного акту та підстави для виникнення права у позивача для пред'явлення вимог про відшкодування шкоди, є необґрунтованим. Положення ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», якими передбачено право на відшкодування шкоди, заподіяної громадян терористичним актом, не пов'язані з наявністю обвинувального вироку суду.

Суд не погоджується з посиланням представників відповідачів та третьої особи на неможливість застосування Кодексу цивільного захисту України у зв'язку з відсутністю кваліфікації події від 16 липня 2014 року як надзвичайної ситуації, оскільки актом обстеження житлового фонду не встановлено непридатності житла ОСОБА_1 для проживання, позивач не просить здійснити їй грошову компенсацію за рахунок держави у зв'язку з добровільною передачею зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла. Предметом позову є відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи внаслідок пошкодження в ході проведення антитерористичної операції на території держави, де розташоване майно, та під охороною якої воно перебуває. При цьому, на думку суду, держава повинна відповідати за спричинення шкоди незалежно від її вини.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в ході проведення антитерористичної операції на території Луганської та Донецької області 16 липня 2014 року ОСОБА_1 заподіяно матеріальну шкоду, що полягає у пошкодженні квартири АДРЕСА_1, та підлягає відшкодування за рахунок державного бюджету. Таким чином, позов є підставним та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 31, 60, 88, 169, 208, 209, 212, 214, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, з урахуванням ст.22 Цивільного кодексу України, Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20 березня 2003 року з наступними змінами, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної гвардії України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Артемівської районної державної адміністрації Донецької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Служба безпеки України, про відшкодування матеріальної шкоди, задовольнити.

Відшкодувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду, заподіяну під час проведення антитерористичної операції, в розмірі 17 600 (сімнадцять тисяч шістсот) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Головуюча О.П.Чопик