Справа № 357/2690/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Антко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 міська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, посилаючись на те, що 09 квітня 2014 року вона подарувала власну квартиру під №196, що знаходиться за адресою Київська область, м. Біла Церква вул. Тімірязєва 18, своїй племінниці ОСОБА_2, яка скориставшись її станом здоров'я та тяжкими обставинами, принудила укласти оспорюваний договір дарування, мотивуючи тим, що позивачка буде отримувати від неї всіляку допомогу та перебувати під її доглядом і в подальшому. Натомість, в разі відмови з боку позивачки подарувати квартиру, відповідачка перестане надавати їй допомогу, необхідну в звязку із тяжкими обставинами викликаними каліцтвом, а саме травмами, що були нею отримані під час падіння з дерева 08.09.2010 року. Розуміючи наслідки укладення оспорюваного договору дарування, позивачка була змушена його укласти на вкрай невигідних умовах, які полягають в занадто високій (неспіврозмірній) вартості квартири та вартості часу, який на неї витрачала відповідачка ОСОБА_2, а також під впливом тяжких для неї обставин. Внаслідок укладеного договору вона залишилася без житла. Відповідачка на протягом останніх років не спілкується з нею, не допомагає у побуті, не допомагає в оплаті комунальних послуг. А тому, позивачка, з підстав передбачених ст. 233 ЦК України, просить суд визнати недійсним договір дарування квартири під №196, що знаходиться за адресою Київська область, м. Біла Церква вул. Тімірязєва 18, який був укладений між сторонами по справі 09.04.2014 року.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили суд його задовольнити, посилаючись на підстави передбачені ст. 233 ЦК України, а саме на те, що оспорюваний договір був укладений позивачкою на вкрай невигідних умовах та під впливом тяжких обставин, а тому має бути визнаний недійсним.

У судовому засіданні представник відповідачки проти позову заперечувала та пояснила, що позивачка ОСОБА_1 не мала жодних проблем зі здоров'ям та не потребувала матеріального забезпечення, догляду чи утримання ні до укладення договору, ні на момент укладення договору, ні згодом. Окрім того, відповідачка жодним чином не спонукала позивачку до укладення договору дарування, остання добре розуміла суть договору, наслідками його укладення та була свідома щодо того, що укладає саме договір дарування. Крім того, всі наслідки укладення оспорюваного договору їй були розяснені нотаріусом при його посвідченні. А тому, просить суд у задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Представник третьої особи, також проти задоволення позову заперечував та просив суд у задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Так, по справі встановлено, що 09.04.2014 року між сторонами по справі було укладено договір дарування, згідно якого позивачка ОСОБА_1 подарувала відповідачці ОСОБА_2 власну квартиру під №196, що знаходиться за адресою Київська область, м. Біла Церква вул. Тімірязєва 18. Договір посвідчено державним нотаріусом другої ОСОБА_3 міської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 3-355. /а.с. 6, 47/

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до вимог ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Частиною 2 даної статті передбачено, що при визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Як зазначено в п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. У звязку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Такі правові висновки Верховного Суду України неодноразово були викладені в його постановах по справах № 6-2цс14, № 6-9цс14 від 19.03.2014 року та № 6-551цс16 від 06.04.2016 року.

Крім того, у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року 6-2цс14 та 3 червня 2015 року №6-232цс14 містяться висновки про те, що збігом тяжких обставин можуть визнаватись: смерть дитини, тяжкі захворювання, похилий вік, інвалідність, одинокість і безпомічність, потреба в сторонній допомозі, а також загроза втратити житло через борги - спонукали позивача укласти договір дарування квартири на вкрай невигідних умовах, позбавивши цим себе єдиного житла, є підставою для визнання цього договору дарування недійсним відповідно до частини першої статті 233 ЦК України. Ця стаття не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового звязку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на обєктивній та субєктивній стороні.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке.

По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути повязані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

По-третє, хоча ЦК і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обовязки.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Враховуючи викладене, позивачка на підтвердження своїх вимог про визнання даного правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на те, що оспорюваний договір дарування був укладений позивачкою під впливом тяжкої для неї обставини, для усунення та/або зменшення тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах. Такими обставинами можуть бути : вік дарувальника, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у нього спірного житла як єдиного, тощо. А також, наявність звязку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується поясненнями сторін по справі, позивачка протягом останніх 20 років проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Даний будинок належав на праві власності її матері ОСОБА_7, яка померла 10.07.1989 року, і за заповітом останньої, після її смерті був успадкований сестрою позивачки ОСОБА_8, яка також померла 20.09.2014 року. Дані обставини підтверджуються копіями свідоцтва про смерть ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.09.1994 року, показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 /а.с. 57, 81 84/

Судом встановлено та підтверджується особистими поясненнями позивачки, що у спірній квартирі АДРЕСА_1, вона не проживала, декілька разів на місяць, приїжджаючи в місто Біла Церква для отримання пенсії, навідувалась до квартири помитись та оплатити комунальні послуги. 08.09.2010 року впавши з дерева, працюючи в саду будинку №15 по вул. Зелена в с. Трушки, позивачка отримала травму, в звязку із чим перебувала на стаціонарному лікуванні в ОСОБА_3 міській лікарні №2 в період з 08.09.2010 року до 27.09.2010 року, та була виписана в задовільному стані на амбулаторне лікування під нагляд травматолога за місцем проживання, з рекомендацією ходьби за допомогою допоміжних засобів пересування протягом 2-х місяців. Після Протягом 3 місяців реабілітації після лікарні потребувала допомоги, яку спочатку надавала її сестра ОСОБА_8, для чого остання і приїхала до України, але згодом повернулась до РФ, а потім її сусіди ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Через декілька місяців після повернення з лікарні, позивачка почала ходити за допомогою ходунків, а пізніше без них. З того час сама веде господарство та обробляє город, відповідачка по справі іноді трохи допомагала, але допомога була не значна, а після укладення оспорюваного договору, між сторонами склались напружені стосунки, і відповідачка перестала відвідувати її, що в свою чергу і спонукало позивачку звернутись до суду із даним позовом. Дані обставини підтверджуються копіями виписки з історії хвороби позивачки /а.с. 7/, медичної картки стаціонарного хворого №10270, та показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які ствердили, що дійсно позивачка одиноко проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 протягом останніх 20 років, сама обробляє город та веде господарство, відповідачка ніколи не надавала їй значної допомоги та не підтримувала її. /а.с. 28-29, 48-56/

Також, в судовому засіданні особисто позивачка ствердила, що має бажання піти жити до будинку пристарілих, а спірну квартиру після смерті залишити цьому ж будинку. Дана обставина, фактично і слугувала, з її слів, причиною звернення до суду із цим позовом.

Отже, в ході розгляду справи, ні позивачем, ні її представником не надано суду жодних належних та допустимих доказів, того, що на момент укладення вказаного договору дарування від 09 квітня 2014 року позивачка перебувала під впливом тяжкої для неї обставини і для усунення та/або зменшення тяжких обставин, а також на вкрай невигідних умовах був вчинений вказаний правочин.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року з наступними змінами, під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь.

На виконання вказаної норми закону, під час посвідчення оспорюваного договору дарування укладеного між сторонами, нотаріусом чітко зазначено про встановлення дієздатності сторін та про те, що сторони даного договору дарування перебувають при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміють значення своїх дій та діють добровільно, а також у п. 15 договору дарування вказано, що сторони підтверджують, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається у відповідності зі справжньою волею, без застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, що стверджується підписами сторін на договорі дарування від 09.04.2014 року. /а.с. 64-80/

Крім того, на переконання суду, визнання правочину недійсним, зокрема договору дарування, не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього, оскільки за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Окрім того, у судовому засіданні сама позивачка ОСОБА_1 ствердила, що вона була присутня при його укладенні, нотаріусом їй було розяснено всі права, що спростовується матеріалів справи та вбачається зі змісту самого договору, а також позивачка пояснила, що намагається визнати оспорюваний договір дарування недійсним, зокрема й через те, що відповідачка не відвідує її, не доглядає, на переконання суду не є підставою для визнання договору дарування недійсним згідно ст. 233 ЦК України.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене суд вважає, що, в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, позивачем та його представником не подано належних та допустимих доказів і судом не отримано таких доказів на підтвердження факту того, що договір дарування, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням позивача укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах та на момент укладення спірних договорів дарування існували обставини передбачені нормами ст. 233 ЦК України, внаслідок яких оспорюваний договір дарування може бути визнані недійсними.

Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем та його представником не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів того факту, що оспорюваний договір дарування був укладений позивачкою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 229, 233, 717-720, 722 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, 208, 209, 212-216, 218, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_9