суддя доповідач Новосьолова Г.Г. Номер провадження 22-ц/775/1820/2017
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого: судді Новосьолової Г.Г.,

суддів: Груіцької Л.О., Новосядлої В.М.

за участю секретарів Ротар Я.Б., Глушко С.Г., Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 серпня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна сумісною власністю та визнання права власності на частину майна,

В С Т А Н О В И В :

20 липня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна сумісною власністю та визнання права власності на частину майна, мотивуючи свої вимоги наступним.

Позивач ОСОБА_2 зазначила, що зі своїм колишнім чоловіком розірвала шлюб 13 червня 2005 року. 24 червня 2005 року вона продала свою трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за 10 000 доларів США, грошові кошти зберігала у себе.

З ОСОБА_3 вона познайомилася в березні 2011 року, якій розірвав свій шлюб приблизно в 2000 році.

Весь цей час, ОСОБА_3 продовжував спілкуватися зі своєю колишньою родиною та фінансово допомагати, тому що мав сина інваліда з дитинства, вона цьому не перешкоджала, хоча іноді виникали з цього приводу сварки.

З грудня 2011 року вона, разом зі своєю дитиною та відповідачем проживали однією родиною, без реєстрації шлюбу, за її адресою: АДРЕСА_1, де проживають по теперішній час.

Вони вели з ним спільне господарство, харчувались разом, купували побутову техніку, їздили разом на відпочинок у 2013 році та придбали їй мобільний телефон.

У період з 2012 - по 2017 роки, вони придбали з відповідачем побутову техніку, яку мають намір поділити в добровільному порядку.

Для спільного проживання, поїздок на дачу, відпочинку і інших потреб, наприкінці вересня 2012 року вони з ОСОБА_3 придбали за сумісні кошти автомобіль «SKODA Octavia A5» реєстраційний номер № НОМЕР_1, який зареєстрували на нього, але користувались вдвох. На покупку зазначеного автомобіля позивачка віддала грошові кошти за які продала свою квартиру, відповідач також частину грошей заробив працюючи на заробітках.

Звертаючись до суду вона просила встановити факти, які мають юридичне значення, а саме факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу з грудня 2011 року між сторонами, визнати сумісне нажитим майном чоловіка та жінки без шлюбу спірного транспортного засобу марки «SKODA Octavia A5» реєстраційний номер № НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_2, визнавши право власності на 1/2 частину автомобіля.

09 серпня 2017 року рішенням Краматорського міського суду Донецької області позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна сумісною власністю та визнання права власності на частину майна задоволені.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу з грудня 2011 року по 09 серпня 2017 року.

Визнано право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на автомобіль марки «SKODA Octavia A5» реєстраційний номер № НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_2, як майно, що є спільною сумісною власністю осіб, які проживають однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу.

Визнано право власності ОСОБА_2 на 1/2 частки автомобіля марки «SKODA Octavia A5» реєстраційний номер № НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_2.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду апелянт ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, мотивуючи порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що не приймала участі у справі, але суд вирішив питання про її права та обов'язки. Суд першої інстанції не перевірив доводів позивачки про те, що відповідач ОСОБА_3 був розлучений з 2000 року. Доказів, які б підтверджували те що він не перебував у шлюбних відносинах з іншою жінкою суду не надавались. Тому, апелянт вважає, що суд прийняв передчасне рішення, не оцінив належним чином надані йому докази, не з'ясував обставини, на які посилалась позивачка і які мають значення для справи, та прийняв необґрунтоване рішення. Відповідно до ст.74 СК України факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу може бути встановлено тільки за умови, що чоловік та жінка не перебувають в будь - якому іншому шлюбі. У даному випадку відповідач перебував у шлюбі з апелянтом до березня 2017 року, проживав з нею та їх сином за однією адресою. Рішення про розірвання шлюбу було ухвалено 15 жовтня 1998 року, але шлюбні відносини не були припинені, вони продовжували проживати однією сім'єю, виконували спільні обов'язки, вели спільне господарство. У відповідності до ст.44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах рацсу. До органів рацсу ні відповідач, ні апелянт до 12 липня 2017 року не звертались. Спірне майно автомобіль був придбаний за сумісні кошти під час шлюбу 29 вересня 2012 року і є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, але суд своїм рішенням позбавив її права власності.

У судове засіданні апеляційної інстанції сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить телефонограма за №5265, 5267, які зареєстровані у журналі телефонограм та знаходиться в матеріалах справи (а.с.78).

Представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю - доповідача, представника апелянта, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається наступне.

04 серпня 1990 року був укладений шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, актова запис №1081, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції Донецької області (а.с.11).

15 жовтня 1998 року рішенням Краматорського міського суду Донецької області шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірваний (а.с.12).

13 червня 2005 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірваний, актова запис №373, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції Донецької області (а.с.9).

Відповідно до акту, виданого комітетом мікрорайону №1 Краматорської міської ради від 28 липня 2017 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 з грудня 2011 року та по теперішній час.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки «SKODA Octavia A5» реєстраційний номер № НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_2, зареєстровано 29 вересня 2012 року на ім'я ОСОБА_3 (а.с.15)

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з вимог ст.ст. 60, 69 Сімейного кодексу, ст..ст.316, 355, 356, 368, 370 ЦК України та зазначив, що доведено факт проживання сторін однією сім'єю без укладення шлюбу, виконані вимоги, встановлені для розгляду справ у порядку позовного провадження, зокрема, дотримано принцип диспозитивності та змагальності щодо розгляду спору, а також спірний факт підтверджено доказами, що відповідають вимогам законодавства.

Але, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року передбачено, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 червня 1990 року, мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.42).

15 жовтня 1998 року рішенням Краматорського міського суду їх шлюб розірвано, але припинення шлюбу відбулося 12 липня 2017 року, у день отримання ОСОБА_3 свідоцтва про розірвання шлюбу, що підтверджується копією актового запису про розірвання шлюбу №83 від 12 липня 2017 року, складену Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с.84-86).

Отже, відповідно до ст. 44 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розірвання шлюбу в органах запису актів громадянського стану, у даному випадку - з 12 липня 2017 року.

Як роз'яснив судам Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК України). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності СК України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Частиною1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки суд при застосуванні положень ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, не врахував, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням норм матеріального і процесуального права, що у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з наведених підстав.

Керуючись ст. ст.309, 316 ЦПК України, апеляційний суд,

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 серпня 2017 року скасувати.

У задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна сумісною власністю та визнання права власності на частину майна відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Судді