Справа № 127/7621/17
Провадження № 2/127/3186/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Волошина С.В.,

за участі секретаря судового засідання Тонкопій Ю.І.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3, та ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

представника третьої особи - КП ВМБТІ - Слишинського І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Третяк Аліна Олександрівна та Комунальне підприємство «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсним договору дарування, посвідченого 19.05.2011 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Третяк Аліною Олександрівною за реєстровим №927, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, (надалі відповідач 1), ОСОБА_4 (надалі відповідач 2), треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Третяк А.О. та КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсним договору дарування, посвідченого 19.05.2011 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Третяк А.О. за реєстровим №927, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що він є співвласником житлового будинку по АДРЕСА_1 та його частка в будинковолодінні складає 3/5. Іншими співвласниками є ОСОБА_3 з часткою 19/100 та ОСОБА_8 з часткою 21/100. Відповідач 1 самовільно, без належних дозволів та погодження з іншими співвласниками, здійснила прибудову та надбудову до своєї частини будинковолодіння. Вказане грубе порушення законодавства було предметом розгляду різних судових інстанцій. Так, 14.10.2008 року Ленінський районний суд м. Вінниці задоволив позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на самовільно збудовані надбудову та прибудову. Апеляційний суд Вінницької області ухвалою від 03.02.2009 року залишив в силі дане рішення, і тільки після звернення позивача з касаційною скаргою до Верховного Суду України, за результатами розгляду його касаційної скарги рішення суду першої та апеляційної інстанцій були скасовані, а тому позивач вважає, що відповідач 1 була позбавлена права власності на самовільні прибудову та надбудову. З інформаційної довідки Вінницької міської ради від 27.03.2017 року позивач дізнався, що відповідач 1 є власником 19/100 частки житлового будинку з прибудовою, надбудовою, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Також позивач дізнався, що право власності у відповідача 1 на вказане майно виникло на підставі договору дарування № 927 від 19.05.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Третяк А.О. Враховуючи ту обставину, що згідно договору купівлі - продажу частини будинку від 30.05.2000 року, що посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Селезньовою Г.В., реєстровий № 1785, ОСОБА_3 набула у власність (купила) у гр. ОСОБА_11 19/100 часток будинку, з відповідною часткою господарських будівель і споруд без прибудови і надбудови, а на даний час на підставі скасованих рішень судів першої та апеляційної інстанції від 14.10.2008 року та від 03.02.2009 року, відповідно, зареєструвала своє право власності на 19/100 часток будинковолодіння уже з самочинно спорудженими прибудовами та надбудовами, самочинність спорудження яких встановлено Ухвалою Верховного Суду України від 11.08.2010 року, просив суд визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_4, як дарувальником та ОСОБА_3, як обдарованою, що посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Третяк А.О. 19.05.2011 року за реєстровим №927.

Позивач вказує на те, що незаконність набуття права власності відповідачем 1 на самочинно споруджені прибудову та надбудову у будинковолодінні порушує його право на безпечне володіння своєю часткою будинковолодіння, оскільки самочинне спорудження відповідачем 1 прибудови та надбудови призвело до пошкодження його частини будинку, що є підставою для визнання оспорюваного ним правочину недійсним.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з тих же підстав, що у ньому наведено. Представник позивача зазначив, що строк позовної давності не пропущено, оскільки позивач дізнався про порушення свого права, а саме про факт реєстрації права власності за відповідачем 1 на частку в будинковолодінні зі спірними прибудовами та надбудовами лише у 2017 році. На запитання суду до позивача, яке саме його право порушено оспорюваним правочином, позивач зазначив, що самочинне спорудження прибудов та надбудов порушує його право на безпечне користування своєю часткою будинковолодіння, оскільки самовільно споруджена прибудова та надбудова відповідача 1 посилили навантаження на спільний фундамент будинковолодіння, як наслідок будинок дав усадку, з'явились тріщини на стінах, тощо. На запитання суду, якими доказами він підтверджує вказану обставину, позивач зазначив, що про всі обставини наведено в Ухвалі Верховного Суду України від 11.08.2010 року, в якій констатовано факт самочинного спорудження спірних прибудови та надбудови відповідачем 1.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_5 проти позову заперечував, з тих підстав, що право позивача оспорюваним правочином жодним чином не порушено. Всі доводи позивача зводяться до того, що його право порушено самочинним будівництвом, однак на даний час набрало законної сили рішення суду від 07.02.2012 року, яким встановлено, що всі тріщини та усадки, що дало спільне будинковолодіння, жодним чином не пов'язані з будівництвом прибудови чи надбудови, що здійснено відповідачем 1 по справі. Такі пошкодження будинку пов'язані з якістю будівельних матеріалів, за рахунок яких споруджувався будинок, та за рахунок яких здійснювався його ремонт. Цим рішенням, констатовано, що право позивача спорудженням прибудови та надбудови не порушено, чим встановлено преюдицію для цієї справи. В іншій частині посилався на свої письмові заперечення проти позову, зміст яких зводиться до наступного. Відповідачі по справі під час укладення оспорюваного договору дарування від 19.05.2011 року за №927 досягли згоди щодо усіх істотних умов, зокрема щодо предмета, згідно якого ОСОБА_3 прийняла у дар 19/100 часток будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться у АДРЕСА_1. Волевиявлення відповідачів під час укладення вказаного правочину було вільним, відповідало внутрішній волі сторін, договір від 02.03.2011 року, на підставі якого ОСОБА_4 являвся власником 19/100 часток житлового будинку з прибудовами, надбудовою, господарськими будівлями та спорудами, та на підставі якого укладено оспорюваний правочин, є чинним, та станом на час розгляду цієї справи позивачем не оспорено. Стосовно посилання позивача на Ухвалу ВСУ від 11.08.2010 року, зазначив, що вказаною ухвалою справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Суд першої інстанції при новому розгляді вказаної справи встановив відсутність порушеного права ОСОБА_1 будівництвом, що було проведено відповідачем 1, оскільки причиною виникнення пошкоджень в належній позивачу частині будинку є порушення технології виконаних облицювальних робіт та якість використаного будівельного матеріалу, тобто відсутній причинний зв'язок між наявними пошкодженнями будинковолодіння та проведеним ОСОБА_3 самочинним будівництвом. Окрім наведеного, про оспорюваний договір від 19.05.2011 року позивач дізнався ще при вирішенні справи № 2 - 188/11, рішення в якій ухвалено 07.02.2012 року, та в тексті якого зазначено, що ОСОБА_3 являється власником 19/100 часток будинковолодіння на підставі договору дарування від 19.05.2011 року. Враховуючи викладене, зазначив, що якщо суд дійде висновку про обґрунтованість вимог позивача, просив до таких вимог застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову з цих підстав. Підстав, що наведено в ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання оспорюваного правочину недійсним немає.

Представника третьої особи - КП ВМБТІ - Слишинський І.В. в судовому засіданні зазначив, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого права, разом з тим, з приводу вирішення позовних вимог поклався на розсуд суду.

Третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Третяк А.О. в судове засідання не з'явилась, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність, з приводу вирішення позовних вимог поклалась на розсуд суду (а.с. 88).

Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідачів та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивачу по справі на підставі договору дарування частини будинку від 09.08.2004 року належить 3/5 частин житлового будинку, з відповідною часткою господарських будівель, що розташований в АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчено цього ж дня приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лавреновою Г.І., реєстровий номер 2131 (а.с. 9 т. 1, справа № 2 - 188/11).

Також судом встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу частини будинку від 30.05.2000 року, укладеного між ОСОБА_11, як продавцем, та ОСОБА_3, як покупцем, остання купила 19/100 частини будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1. На земельній ділянці розташовано будинок «А» з прибудовою, цегляний, житловою площею 101,2 кв.м., 1958 року побудови. Вказаний договір посвідчено 20.05.2000 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Селезньовою Г.В. (реєстровий № 1785). (а.с. 31).

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.10.2008 року у справі № 2 - 39/08р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_13 про знесення самовільної забудови, приведення будівлі у попередній стан, стягнення матеріальної та моральної шкоди, та за зустрічним позовом ОСОБА_13 до виконавчого комітету Вінницької міської Ради, ОСОБА_1, ОСОБА_8 про визнання права власності на самочинну прибудову та надбудову до частини житлового будинку, визнано за ОСОБА_13 право власності на самочинно збудовану прибудову та надбудову до частини житлового будинку по АДРЕСА_1, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_13 про знесення самовільної забудови, приведення будівлі в попередній стан, стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовлено (а.с. 233 - 236 т. 2 справи № 2-188/11).

Ухвалою апеляційної суду Вінницької області від 03.02.2009 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.10.2008 року залишено без змін (а.с. 277 - 278 т. 2 справи № 2-188/11).

З наведеного слідує, що рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.10.2008 року у справі № 2 - 39/08р., набуло законної сили 03.02.2009 року.

Разом з тим, Ухвалою Верховного Суду України від 11.08.2010 року у цій справі касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.10.2008 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 03.02.2009 року вирішено скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 303 - 304 т. 2 справи № 2-188/11).

За результатами повторного розгляду справи ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.12.2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Вінницької міської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 про визнання права власності на самочинно збудовану прибудову та надбудову до частини житлового будинку залишено без розгляду. Цього ж 07.12.2012 року Ленінським районним судом м. Вінниці ухвалено рішення, яке набуло законної сили згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 06.04.2012 року, про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про знесення самовільної надбудови, приведення будівлі в попередній стан, стягнення матеріальної та моральної шкоди (а.с. 151 - 155, а.с. 205 - 206 т. 3 справи № 2-188/11).

Як встановлено ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У цьому зв'язку суд зазначає, що, з поміж іншого, підставою для відмови ОСОБА_1 у задоволенні його позову до ОСОБА_3 про знесення самочинної прибудови та надбудови (рішення у справі №2 - 188/11) стало те, що за позовом громадянина рішення про знесення самовільно зведеної будівлі може бути ухвалено з підстав, визначених ст. 391 ЦК України, в разі доведеності ним, відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України факту створення йому перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження своїм майном, за умови неможливості усунення таких перешкод у інший спосіб. Однак, оскільки в ході судового розгляду не встановлено причинного зв'язку між діями ОСОБА_3 пов'язаними з самочинним будівництвом прибудови та надбудови та завданою шкодою ОСОБА_1 (відсутнє порушення права позивача на володіння, користування та розпорядження своїм майном внаслідок дій ОСОБА_3) підстав для задоволення позову судом встановлено не було. Окрім наведеного в основу рішення суд поставив висновок експерта Вінницького відділення КНДІСЕ № 324/324 від 09.06.2008 року, згідно якого пошкодження частини будинку, що належить позивачеві ОСОБА_1, пов'язані з порушенням технології виконаних облицювальних робіт та якість використаного будівельного матеріалу, тобто відсутній причинний зв'язок між наявними пошкодженнями та проведеним ОСОБА_3 самочинним будівництвом.

Як зазначалось вище, на запитання суду яке саме право позивача порушено оспорюваним правочином, позивач зазначив, що самочинне спорудження прибудов та надбудов порушує його право на безпечне користування своєю часткою будинковолодіння, оскільки самовільно - споруджена прибудова та надбудова відповідача 1 посилили навантаження на спільний фундамент будинковолодіння, як наслідок будинок надав усадку, з'явились тріщини на стінах, тощо.

Разом з тим, відсутність порушення права позивача на володіння, користування та розпорядження своєю часткою будинковолодіння, внаслідок дій відповідача 1 з самочинного будівництва спірної прибудови та надбудови встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.02.2012 року у справі № 2 - 188/11, що набуло законної сили, та яким встановлено відсутність причинного зв'язку між пошкодженнями частини будинку позивача та вчиненими відповідачем 1 самовільними прибудовами.

Вказане рішення суд враховує як преюдиційне для розгляду цієї справи, а встановлені судом обставини справи з відсутності порушення права позивача вчиненими відповідачем 1 самочинними прибудовою та надбудовою та відсутність причинного зв'язку між вчиненими відповідачем 1 самочинними прибудовою та надбудовою з пошкодженнями частини будинку позивача - такими, що не підлягають доказуванню та є встановленими рішенням суду, що набуло законної сили.

Окрім наведеного, при перегляді рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.02.2012 року в апеляційному порядку, Апеляційний суд Вінницької області у своїй ухвалі від 06.04.2012 року також встановив, що самочинне будівництво здійснено відповідачем 1 у 2003 році, до набуття ОСОБА_1 права власності на частину зазначеного будинковолодіння, яке він набув на підставі договору дарування від 09.08.2004 року, і тому його згода на будівництво не отримувалась. Також судом встановлено, що не було заперечень щодо будівництва спірних прибудови та надбудови від інших співвласників будинковолодіння. Апеляційний суд Вінницької області у своїй ухвалі констатував, що відсутні будь - які належні докази, які б свідчили, що проведеним самочинним будівництвом, позивачу створено перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (а.с. 205 - 206 т. 3, справи 2 - 188/11).

Як зазначалось вище оспорюваний правочин позивач просив визнати недійсним виключно з цих підстав, будь - яких інших підстав для визнання цього правочину недійсним позивач не зазначав, як і не вказував на докази, які б свідчили про будь - які інші обставини чи підстави, що зумовлювали б визнання цього оспорюваного правочину недійсним.

Таким чином, доводи позивача про порушення діями відповідача 1 з самочинного будівництва спірних прибудови та надбудови, його права на належне володіння, користування та розпорядження своєю частиною будинковолодіння, судом до уваги не приймаються, оскільки обставина відсутності порушення такого його права наведеними діями відповідача 1 встановлена рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.02.2012 року, яке набуло законної сили, та Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 06.04.2012 року.

Не приймаються до уваги доводи позивача про порушення його права відповідачем 1 з самочинного будівництва спірних прибудови та надбудови і як підстава для визнання недійсним договору дарування, посвідченого 19.05.2011 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Третяк А.О. за реєстровим № 927, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1 - 3, 5, 6 статті 203 ЦК України; Особа, яка не була учасником правочину, може звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до первісного стану.

Відповідно до п.п. 5,7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

З аналізу наведених вище норм чинного законодавства слідує, що право на звернення до суду з позовом особи, яка не була учасником правочину, про визнання правочину недійсним виникає у разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до первісного стану.

Разом з тим, позивачем будь - яких підстав, встановлених законом у ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання оспорюваного правочину недійсним суду не наведено, тому, як наслідок, і існування таких не доведено. Яким чином має бути відновлено та яке саме право позивача у разі визнання оспорюваного правочину недійсним ані позивач, ані його представник суду не навели.

Згідно ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У цьому зв'язку суд також зважає і на те, що відповідач 2, виступаючи в оспорюваному договорі від 19.05.2011 року як дарувальник, та за яким відповідач 1, як обдарована набула право власності на 19/100 часток житлового будинку з прибудовами та надбудовою, господарськими будівлями та спорудами, що у АДРЕСА_1, був власником вказаного майна на підставі договору дарування від 02.03.2011 року, який позивачем жодним чином не оспорено, та який станом на час розгляду справи є дійсним, що в свою чергу ще раз вказує на необґрунтованість вимог позивача по справі, оскільки відповідач 2 за оспорюваним договором дарування розпорядився майном, яке йому належало на праві власності (а.с. 90 - 94).

Таким чином, суд приходить до висновку, що право позивача оспорюваним правочином жодним чином не порушено, оскільки закон пов'язує можливість визнання правочину недійсним за позовом особи, яка не являється його стороною з його порушеним правом та можливістю відновлення такого права шляхом визнання правочину недійсним. В даному випадку позивач не навів та не довів суду порушення будь - якого свого права та можливість його відновлення шляхом визнання правочину недійсним.

При цьому суд зазначає те, що предметом спору не являється встановлення судом порушення права позивача самочинним будівництвом. Для визнання правочину недійсним слід встановити порушення права позивача саме оспорюваним правочином, що судом не встановлено.

Правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 № 6-78цс14 та від 09 грудня 2015 № 6-849цс15 зводяться до того, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Враховуючи викладене вище суд приходить до висновку, що за таких фактичних обставин справи в задоволенні позову слід відмовити по суті.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, заходи забезпечення позову, що застосовані відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 27.06.2017 року у виді накладення арешту на 19/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, прибудовами та надбудовами під АДРЕСА_1, та (згідно ухвали) належить на праві власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 слід скасувати.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, враховуючи те, що суд відмовляє в задоволенні позову судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, 319, ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Третяк Аліна Олександрівна та Комунальне підприємство «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним договору дарування, посвідченого 19.05.2011 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Третяк Аліною Олександрівною за реєстровим № 927 укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - відмовити.

Заходи забезпечення позову, що застосовані відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 27.06.2017 року у справі № 127/7621/17, у виді накладення арешту на 19/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, прибудовами та надбудовами під АДРЕСА_1, та (згідно ухвали) належить на праві власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: