судді Апеляційного суду міста Києва Борисової О.В.
у справі за апеляційною скаргою представника відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-
на підставі частини 3 ст.19 ЦПК України висловлюю окрему думку.
Посилаючись на те, що відповідачі сплатили кошти за договором у неналежному розмірі, оскільки сума боргу мала бути визначена за офіційним курсом національної валюти до долара США, установленим НБУ на день платежу.
Позивач під час розгляду справи збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідачів на свою користь 173772,70 грн. заборгованості за укладеним договором з урахуванням 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.10.2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» заборгованість за договором купівлі-продажу квартири в розмірі 173772,70 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ПрАТ «ФФ «Дарниця» суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачі вартість придбаної квартири сплатили не у повному обсязі, а заборгованість повинна обраховуватися в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для долара США на день платежу.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.11.2017 року апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.10.2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Проте з висновками, викладеними в рішенні апеляційного суду не можна погодитись, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 15.01.1997 року №6 ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» 16.01.1997 року видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право власності на будинок, виданого на підставі розпорядження № 6 від 15.01.1997 року відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації м. Києва, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації за №9348 від 24.01.1997 року, ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» належало право власності на будинок по АДРЕСА_1.

18.02.1997 року ЗАТ «ФФ «Дарниця» та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

У пункті 4 цього договору сторони погодили, що продаж квартири здійснено за 41955 грн., що на момент здійснення операції складає 22154 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення договору.

Покупці повинні були сплатити продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення договору, тобто до 18.02.2012 року (пункт 5 договору).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.02.2013 року у справі № 22-796-2658 по справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та інших до ПрАТ «ФФ «Дарниця», третя особа: Сьома Київська державна нотаріальна контора в особі Київського міського управління юстиції м. Києва про усунення перешкод в користуванні власністю та зобов'язання вчинити дії, яке набрало законної сили, встановлено, що за період з серпня 1995 року по вересень 2011 року за цим договором ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 проведені виплати на загальну суму 9705 доларів США з урахуванням курсу долара США до гривні на день здійснення платежів. З довідки ПрАТ «ФФ Дарниця» від 07.09.2012 року вбачається, що заборгованість ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 з оплати вартості квартири становить 12440 доларів США.

У справі, яка переглядалася, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ПрАТ «ФФ «Дарниця» послалося на пункт 4 укладеного з відповідачами договору купівлі-продажу та положення статті 526 ЦК України.

Згідно зі статтею 99 Конституції України та частиною 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства.

Тобто закон передбачає обов'язкове здійснення платежів на території України в національній валюті, однак він не забороняє використання в обчисленні розміру грошових зобов'язань іноземної валюти або інших розрахункових величин.

Згідно із частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є статті 193, 524 та 533 ЦК України, Закон України від 16.04.1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року, Закон України від 23.09.1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

За змістом частин 1 та 2 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 року у справі №6-2134цс15 та від 08.02.2017 року у справі №6-1905цс16.

Верховний Суд України вказав, що згідно з умовами спірних договорів купівлі-продажу квартир, покупна ціна, тобто грошові зобов'язання покупців за цими договорами виражені в національній валюті України - гривні. Визначення при цьому в договорах грошового еквівалента цих зобов'язань покупців в умовних одиницях законом не заборонено.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.07.2012 року у справі за позовом ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про визнання угод купівлі-продажу квартир недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та інші до ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», треті особи: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, Головне управління юстиції у м. Києві, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання угод купівлі-продажу квартир недійсними в частині та зобов'язання вчинити певні дії, відмовлено у задоволенні позову у частині вирішення зустрічної позовної заяви про визнання договорів купівлі-продажу квартир недійсними в частині визначення еквіваленту покупної ціни в умовних одиницях.

Також у вищевказаному рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено, що судом встановлено, що під умовною одиницею у договорі сторони мали на увазі іноземну валюту.

Частиною 2 статті 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що грошової одиниці під назвою «умовна одиниця» у світі не існує та її використання на території України не передбачено, що підтверджується листами НБУ від 12.03.1999 року та від 04.02.2013 року, вважаю необхідним зазначити наступне.

Загальновідомими є обставини, що, враховуючи інфляційні процеси в України у кінці 90-х років ХХ століття та розстрочку платежу залишку вартості квартири на 15 років, загально прийнятою практикою було зазначення у договорах ціни зобов'язання у національній валюті України із прирівнянням його до грошового еквівалента в умовних одиницях, під якими розумілися долари США, як стабільна тверда валюта. Також при цьому враховувалася змінність курсу гривні по відношенню до долара США та можливість таким чином знизити можливі ризики при зменшенні вартості гривні протягом 15 років.

Крім того, як зазначено в ухвалі Верховного Суду України від 18.02.2009 року у справі № 6-24458св08 зазвичай в Україні під умовними одиницями розуміється обіг доларів США, оскільки в основному курс національної грошової одиниці прирівнюється до долара США.

Визначення грошового еквівалента зобов'язань в умовних одиницях законом не заборонено. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.05.2012 року (справа №6-29цс12) та в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.01.2016 року у справі № 6-31355ск15.

Таким чином, вказівка у договорі на умовні одиниці є вказівкою на визначення грошового еквівалента у доларах США.

Також варто вказати і на те, що згідно додаткової угоди до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що була укладена між ЗАТ «ФФ «Дарниця» та ОСОБА_1, яка визнана недійсною рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.12.2009 року, але в ній сторони погоджували порядок здійснення розрахунків за продану квартиру.

Так, на моменту укладення цієї угоди, залишок вартості квартири становив 18034 ум.од., державне мито за продаж квартири - 1108 ум.од., вартість довідок при оформленні - 37 ум.од.. Розмір щомісячної виплати встановлювався виходячи з еквіваленту 107 ум.од. в національній валюті України за курсом Національного Банку України на момент виплати.

Вказана додаткова угода була визнана недійсною у зв'язку із тим, що вона не була посвідчена нотаріально. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 виконувала її умови.

Як зазначав представник позивача, відповідачі вносили щомісячні платежі у еквіваленті 107 доларів США за курсом НБУ на день платежу. Питання про недійсність додаткової угоди було поставлено тільки у 2011 року, тобто через майже 14 років після укладення договору.

Як на підставу доведеності своїх вимог, ПрАТ «ФФ «Дарниця» надало суду апеляційної інстанції роздруківки із сайту НБУ про курс долара США відносно гривні на момент кожного чергового внесення відповідачами коштів на виконання умов договору.

Також представником позивача було надано розрахунок заборгованості відповідачів перед ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», згідно якого, з лютого 1997 року ОСОБА_8 вносила грошові кошти, що становило 107 доларів США на день платежу. З наданих документів вбачається, що відповідачі вносили кошти в гривні в сумі, яка була еквівалентною 107 доларів США.

Вищевикладені обставини у їх сукупності, на мою думку, свідчать про те, що сторонами був встановлений порядок визначення суми, що підлягає сплаті за укладеним сторонами договором, за офіційним курсом, встановленим НБУ, долара США по відношенню до гривні на день платежу, що відповідає існуючий на той час практиці укладання договорів.

Та обставина, що належним виконанням зобов'язань за договором, укладеним сторонами, є внесення грошових коштів у національній валюті України, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартири, зазначеної у договорі в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежів, встановлена у вищезазначеному рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.07.2012 року і повторному доказуванню не підлягає відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України.

Представником позивача до суду апеляційної інстанції було подано копію Виписки з протоколу №69 спільного засідання Правління та Ради уповноважених представників трудового колективу ЗАТ Фармацевтична фірма «Дарниця» від 29.01.1997 року, згідно якої було ухвалено продати квартири співробітникам фірми із зняттям з квартирного обліку в контрольних списках: 109. ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на сім'ю 3 особи - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 68,3 кв.м за ціну 22154 ум.од. (двадцять дві тисячі сто п'ятдесят чотири ум.од.) з розстрочкою платежу залишку вартості квартири на протязі п'ятнадцяти років.

Така вказівка у договорі на умовні одиниці і є вказівкою на визначення грошового еквівалента у доларах США, оскільки цим протоколом взагалі не було обумовлено сплату вартості квартири у гривнях.

Положеннями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пункті 22 рішення від 08.11.2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Першого протоколу, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення.

Отже, грошові кошти, які мав намір отримати позивач за продаж своєї власності, є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу.

Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні від 01.06.2006 року у справі «Федоренко проти України», де, зокрема, у пункті 24 зазначено, що суд вважає, що, зважаючи на специфічні обставини справи, заявник має вважатися таким, що має законні сподівання щодо прибутку відповідно до положення угоди про доларовий еквівалент, що може вважатися правом власності відповідно до положень статті 1 Першого протоколу, наданого йому за договором з Управлінням.

Згідно з п.21 цього рішення право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Presses Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20.11.1995 року, серія А, N 332, с.21, п.31). Натомість сподівання на визнання існування старого права власності, яке давно було неможливо використовувати ефективно, не може вважатися «майном» в сенсі статті 1 Першого протоколу це ж стосується умовної вимоги, яка втрачає силу внаслідок недотримання цієї умови (Malhous V. The Czech Republic (dec), N 33071/96, 13.12.2000 року, ECHR 2000-ХІІ).

Отже, власник квартир ЗАТ «ФФ «Дарниця» укладаючи договір купівлі-продажу квартири та визначаючи ціну в умовних одиницях та фактично в еквіваленті до долара США, як до стабільної та твердої валюти, надаючи відповідачу розстрочку на 15 років у виплаті вартості квартири, мав правомірні сподівання отримати грошові кошти (гривні) відповідно до еквіваленту у доларах США на день платежу, а не на день укладення договору, тому позбавлення його такого права судовим рішенням є, на мою думку, невиправданим та непропорційним втручанням до мирного володіння своїм майном.

Крім того, стороною відповідачів не було надано суду доказів, що під умовними одиницями, які зазначені у договорі купівлі-продажу квартири, сторони мали на увазі іншу іноземну валюту.

Належним виконанням умов укладеного між сторонами договору є внесення грошових коштів у національній валюті України у сумі, що станом на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості квартир в умовних одиницях. Тобто, належним виконанням зобов'язань за договором слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартири, зазначеної у договорів умовних одиницях, перерахованих у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежів.

Проте, доказів належного виконання зобов'язань за договором відповідачі не надали.

За таких обставин, вважаю, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що відповідачі не виконали своїх зобов'язань з оплати вартості квартири АДРЕСА_1 та їх заборгованість складає 12440 доларів США, що згідно з курсом НБУ (12,97 грн. за 1 долар США станом на 12.09.2014 року) становить 161346,80 грн., оскільки у договорі купівлі-продажу вищевказаної квартири, який укладено між сторонами 18.02.1997 року, у пункті 4 визначено, що продаж здійснено за 41955 грн., що на момент здійснення операції складало 22154 доларів США.

За порушення виконання грошового зобов'язання передбачена відповідальність, регламентована Главою 51 ЦК України.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. А відтак є вірним висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідачів 3% річних, оскільки останні мають нести відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

Суддя Борисова О.В.