Справа № 376/616/16-ц Головуючий у І інстанції Клочко В. М.
Провадження № 22-ц/780/169/17 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 18 08.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

08 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Приходька К.П., Сліпченка О.І.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Сквирського районного суду Київської області від 04 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 12 січня 2016 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу з додатками № 003567. Відповідно до умов договору, відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор «Добриня силач») у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачеві) на строк та на умовах, передбачених договором.

На виконання договору позивач сплатив на користь відповідача грошові кошти в сумі 36 848 грн., які включають комісійну плату, комісійний збір банку та авансовий платіж.

Представники відповідача після підписання договору в усній формі пояснили, що предмет лізингу, а саме трактор «Добриня силач» на даний час відсутній, у зв'язку з чим він 19.02.2016 на адресу відповідача направив заяву про розірвання договору та повернення коштів. Листом від 12.03.2016 року відповідач повідомив, що згоден розірвати договір, але зобов'язувався повернути тільки частину коштів, які до цього часу не повернув.

Позивач обґрунтував свій позов тим, що оскільки договір лізингу не містить повної і достовірної інформації щодо предмета лізингу, істотні умови договору фіксувались в декількох документах (договорі і додатках),а також замовчування інформації щодо наявності самого предмета лізингу , то цей договір є неукладеним, а тому сплачені позивачем кошти отримані відповідачем безпідставно. Просив суд стягнути з відповідача на свою користь 36 848 грн. на підставі ч.1 ст.1213 ЦК України.

Також на підставі ст.. 536 ЦК України вважав, що з відповідача підлягають стягненню проценти за користування чужими коштами. Розрахунку процентів позивач не навів, але у прохальній частині позову просив суд стягнути з відповідача 5000 грн. як суму неодержаних доходів чи доходів, які могли бути отримані ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» за час користування чужими коштами.

Крім того, з посиланням на ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів просив суд стягнути з відповідача 10000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 04 травня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" (, м. Київ, вул. Кутузова, 18/7, кв. № 613) на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 36 848 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ТОВ «ЛК «Еталон» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано правової оцінки заявленим позовним вимогам, не взято до уваги наявні в матеріалах справи докази та подані заперечення відповідача.

Відповідач наголошує на тому, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, і задовольнив позов зазначивши інші підстави, на які не посилався позивач у своїй позовній заяві.

Щодо наявності підстав для задоволення позову, на які посилався позивач і з якими погодився суд першої інстанції, відповідач в апеляційній скарзі звертає увагу не таке.

Пунктом 3.4. договору передбачено, що залежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі, сам предмет лізингу повинен бути замінений на інший предмет лізингу в обов»язковому порядку. Умови такої заміни, та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного договору.

Відповідач виявивши, що у продавця відсутній предмет лізингу, запропонував позивачу замінити предмет лізингу направивши відповідний лист на адресу позивача. Однак позивач вирішив розірвати договір лізингу про що повідомив відповідача. Відповідач погодився із пропозицією про розірвання договору, роз»яснив позивачу умови розірвання договору, а саме розмір коштів, які можуть бути повернуті позивачу і просив надати банківські реквізити для перерахунку коштів. Оскільки позивач не повідомив банківські реквізити, кошти не були перераховані.

Не погоджується відповідач також із висновками суду в тій частині, що договір не містить в собі предмета лізингу. Предмет лізингу зазначений в п. 3.1. Договору, а також в додатку № 3 до договору (Специфікація) в якій зазначена марка та модель предмета лізингу. Всі індивідуальні ознаки предмета лізингу, а саме найменування, тип, марка, модель, заводський номер, номер двигуна, колір та інше має бути зазначено вже в акті приймання-передачі. Зазначене свідчить, що п. 3.1.Договору не порушує вимог чинного законодавства України та не суперечить нормами Закону України «Про фінансовий лізинг», а транспортний засіб: трактор «Добриня Силач» є річчю, яка визначена індивідуальними ознаками тому може бути предметом лізингу. З врахуванням наведеного, відповідач вважає, що договір містить в собі усі істотні умови передбачені чинним законодавством.

За таких обставин відповідач просив скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст.. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає прав, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту передбачені ч.2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст.. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач пред»явив позов про повернення коштів обґрунтовуючи його тим, що договір фінансового лізингу є неукладеним внаслідок відсутності в договорі визначення предмета лізингу, а тому вважав, що відповідач безпідставно отримав кошти за цим договором і ці кошти підлягали стягненню на підставі ст..1214 ЦК України (тобто як безпідставно набуте майно).

Враховуючи заявлені позовні вимоги, суд мав встановити які правовідносини виникли між сторонами, якими нормами права вони регулюються. Також суд мав перевірити доводи позивача щодо змісту договору фінансового лізингу, а саме зазначення в ньому предмету лізингу і на підставі цього зробити висновок про те, чи погоджується суд з позивачем в тому, що цей договір є неукладеним. Після цього суд мав вирішити, які наслідки тягне за собою доведення цих обставин і чи можуть бути стягнуті кошти на підставі ч.2 ст. 1212 ЦК України.

Однак суд першої інстанції з»ясувавши лише те, що позивач бажає повернути сплачені ним за договором фінансового лізингу кошти, не давши жодної оцінки підставам позову, які зазначав позивач, вийшов за межі позовних вимог, зазначив інші підстави, за яких ці кошти могли бути стягнуті з відповідача на користь позивача і задовольнив позов, тим самим порушивши принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Так суд виходив з того, що договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідчений, а тому є нікчемним в силу вимог ст.220 ЦКУкраїни.

Також виходив з того, що лізингодавець не надав суду ліцензії на залучення фінансових активів від фізичних осіб, а тому на підставі ст.. 227 ЦК України може бути визнаним недійсним.

Також суд послався на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» , яка містить поняття несправедливих умов договору і прийшов до висновку, що умови договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами є несправедливими.

Жодної із зазначених судом підстав для задоволення позову, не містилось в позовній заяві і у суду не було підстав для виходу за межі позовних вимог.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими , а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір по суті судова колегія встановила такі обставини і відповідні їм правовідносини.

12 січня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою на отримання фінансового лізингу в якій зазначив предмет лізингу, який би він бажав отримати, а саме трактор «Добриня Силач»,18 кс, вартістю 52640 грн. (а.с.41)

Того ж дня сторони уклали між собою договір фінансового лізингу з додатками № 003567.

Відповідно до умов договору, відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор «Добриня силач») у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачеві) на строк та на умовах, передбачених договором.

В п.3.1. договору зазначений предмет лізингу трактор «Добриня Силач»., що відповідає заяві лізингоодержувача про надання фінансового лізингу.

Предмет лізингу є власністю лізингодавця та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця.

Відповідно до умов договору позивач має право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі-продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків.

Водночас, згідно п.5.1. договору, предмет лізингу передається лізингоодержувачу у строк не більше 50 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу, комісії за організацію та оформлення договору у розмірі та комісії за передачу предмета лізингу.

Невід'ємною частиною договору фінансового лізингу, що укладений між сторонами є додаток № (графік сплати першого авансового платежу), додаток №2 (графік сплати другого лізингового платежу) та додаток №3 (специфікація).

У специфікації, що є додатком до договору, предметом лізингу визначено трактор марки «Добриня силач», у кількості 1 шт., вартістю 52540 грн.

Згідно зі змісту заяви від 12 січня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу № 003567 та в повному обсязі отримав інформацію від менеджера-консультанта.

12 січня 2016 року ОСОБА_2 сплатив відповідачеві комісію за Організацію в розмірі 5264 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 14).

Відповідно до розділу 2 договору фінансового лізингу комісія за Організацію - одноразова плата лізингоодержувачем лізингодавцю за перевірку, розгляд, підготовку документів для оформлення даного договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих з різних джерел по всій території України, зустрічі та перемовини з дилерами та дистриб'юторами на предмет придбання предмета лізингу, купівлю предмета лізингу, супроводження договору протягом всього строку його дії та відшкодування інших витрат лізингодавця, що пов'язані з його виконанням (у тому числі не зазначені в цьому договорі, але що можуть виникнути у лізингодавця в процесі його виконання).

09 лютого 2016 року ОСОБА_2 сплатив авансовий платіж на придбання предмету лізингу в розмірі 26320 грн, що підтверджується квитанцією (а.с. 14).

19 лютого 2016 року, тобто до спливу строку на передачу предмета лізингу, позивач звернувся до відповідача із заявою в якій зазначив, що у зв»язку із тим, що у відповідача відсутній міні трактор «Добриня Силач», який є предметом лізингу за договором від 12 січня 2016 року, а інший рівноцінний товар йому не запропонували, позивач просив повернути йому сплачені кошти у розмірі 31867,2 грн. на його особистий рахунок (рахунок був зазначений позивачем) (а.с.15)

23 лютого 2016 року цей лист був отриманий відповідачем. (а.с.16)

12 березня відповідач надав позивачу відповідь, з якої вбачається, що він згоден розірвати договір лізингу за яким позивачем було сплачено 5 264 грн. , що є комісією за організацією, що передбачає одноразову плату за організацію, оформлення та супроводження Договору та частину Авансового платежу в сумі 31 584 грн. згідно зі ст.. 2 Договору. Відповідач зазначав, що комісія поверненню не підлягає відповідно до ст.. 12 п.12.13 Договору, а повернення решти коштів може бути здійснене лише після підписання Додаткової угоди до Договору, яка буде направлена позивачу для підписання. Також відповідач просив позивача надати повні банківські реквізити. (а.с.17)

Позивач не заперечував отримання такого листа від відповідача, але пояснив, що кошти йому не були повернуті.

Таким чином, між сторонами виниклі правовідносини щодо фінансового лізингу транспортного засобу, які регулюються такими нормами матеріального права.

Відповідно до ст.. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Як вбачається із Договору фінансового лізингу, між сторонами був укладений непрямий лізинг, тобто відповідач (Лізингодавець) мав спеціально придбати у продавця транспортний засіб відповідно до встановлених позивачем (лізигоодержувачем) специфікацій та умов.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що саме з вини відповідача ( не надання предмету лізингу) він мав намір розірвати договір фінансового лізингу, а тому відповідач має повернути позивачу усі набуті за договором кошти.

Вказані кошти відповідачем набуті безпідставно, оскільки договір лізингу не містив істотної умови договору, а отже не був укладений.

Судова колегія вважає, що із заявлених позивачем підстав не може бути задоволений позов.

Позивач в своєму позові заявляє дві взаємовиключні обставини, а саме стверджує про те, що він уклав договір фінансового лізингу, але внаслідок невиконання договору відповідачем виявив бажання його розірвати, і, водночас із цим, стверджує, що договір є неукладеним, оскільки не містить істотної умови договору - предмета лізингу, а також не містить умови щодо наявності цього предмета лізингу у продавця..

Судова колегія вважає, що договір фінансового лізингу між сторонами був укладений виходячи з такого.

Відповідно до ст.. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Сторони уклали між собою письмовий договір, який містить в собі усі істотні умови, передбачені ст.. 806 ЦК України

Так предметом договору є надання лізингодавцем послуг з придбання на умовах фінансового лізингу і передачу у користування лізингоодержувача предмета лізингу, визначеному в п.3.1. цього Договору, а лізингоодержувач зобов»язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізинові платежі.

Пунктом 3.1. визначений предмет лізингу: трактор «Добриня силач». Предмет лізингу був визначений відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов . Лізингоодержувач сплатив авансовий платіж за договором. Тобто сторони вчинили всі дії, які свідчать про те, що договір є укладеним між сторонами.

Інші посилання позивача на те, що при підписання договору були порушені його права споживача на отримання повної та достовірної інформації про фінансові послуги, могли бути підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним, а не визнання його неукладеним. Однак позивач не заявляв позовних вимог про визнання договору фінансового лізингу недійсним, а тому ці обставини не входять до предмета доказування в даній справі.

За змістом ч.1 ст.. 1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зобов»язання з безпідставного набуття майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.. 11 ЦК України).

Системний аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст. 11, ч.1 ст. 177, ч.1 ст. 202, ч.1 та ч.2 ст. 205, ч.1 ст. 207, ч.1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей)

Майно не може вважатись набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов»язків.

За таких обставин, враховуючи, що договір фінансового лізингу не визнаний недійсним і не є розірваним, тому сплачені позивачем на користь відповідача кошти за договором не можуть вважатись безпідставно отриманими в розумінні ст. 1212 ЦК України.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов»язань повернути майно потерпілому. (постанова Верховного Суду України від 02.10.2013 р..)

Враховуючи наведене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення коштів сплачених за договором як безпідставно набутого майна.

Оскільки судова колегія відмовляє у задоволенні позову про стягнення коштів за договором, також не можуть бути задоволені вимоги про відшкодування моральної шкоди та стягнення суми неодержаних доходів, які є похідними від позовних вимог про стягнення коштів сплачених за договором.

Керуючись ст.ст. 203, 213-215, 220, 799, 806 ЦК України, ст.ст. 209, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 04 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про стягнення коштів відмовити,

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді