Номер провадження: 22-ц/785/7686/17
Номер справи місцевого суду: 503/1232/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Черевко П.М.,

при секретарі судового засідання Бахірко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 30 серпня 2017 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком №10 по вул. Визволителів України в м. Кодима Кодимського району Одеської області та вселення його в зазначений будинок. Позовні вимоги мотивовані тим, що вказаний будинок належав батькам позивача. Позивач був зареєстрований та проживав у даному будинку з 1978 року. Разом з ним проживав його брат ОСОБА_4. 20 листопада 2016 року позивач захворів та був поміщений до лікарні, де внаслідок захворювання йому було встановлено І групу інвалідності. Після завершення лікування він не зміг повернутись до будинку, оскільки відповідач поміняла замки в будинку і таким чином перешкоджає йому користуватись цим будинком, мотивуючи це тим, що вона являється спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_4 і після спливу строку встановленого для прийняття спадщини вона оформить право власності на цей будинок. Позивач вважає, що відповідач не повинна чинити йому перешкод у користуванні будинком, оскільки він правомірно набув право на користування даним будинком, зазначаючи також, що іншого житла він не має і на даний час проживає у сусідки (а.с. 1-2).

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 30 серпня 2017 позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. А саме, суд вирішив вселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в житловий будинок №10 по вул. Визволителів України в м. Кодима Кодимського району Одеської області; зобовязати ОСОБА_2 В,В. не чинити перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні ним права користування житловим будинком №10 по вул. Визволителів України в м. Кодима Кодимського району Одеської області, а також стягнути зі ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 640 гривень (а.с. 47-50).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 08 вересня 2017 року ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою до суду. Зокрема, апелянт вважає, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права. Тому, апелянт просить рішення Кодимського районного суду Одеської області від 30 серпня 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову (а.с.52-53).

В судовому засіданні апелянт скаргу підтримала. Пояснила, що посилання на сервітутне право було відсутнє у договорі дарування, а тому висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи, а також звернула увагу на те, що у позивача є двоє повнолітніх дітей, які зобовязані доглядати за своїм батьком, в тому числі забезпечити його житлом і доглядом, а фактично покладений обовязок такого догляду на неї. При цьому прояснила, що має намір користуватись житлом для власних потреб та проживання своїх дітей.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Інші учасники провадження в судове засідання не зявились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у встановленому законом порядку вселився до попереднього власника спірного житла, отримав сервітут, а тому смерть батьків позивача, а також зміна власника будинку, не є підставами для припинення вказаного сервітуту, а тому не позбавляють його права на користування цим будинком.

Разом з тим, з таким обсягом встановлених обставин справи та оцінкою встановлених обставин колегія суддів погодитись не може виходячи з наступного.

Позивач зареєстрований за спірною адресою з 18.08.1978 року та проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2 (колишня назва Котовського) в м. Кодима Кодимського району Одеської області до 20.11.2016 року (а.с. 3-4). Наявність реєстрації свідчить про набуття права користування житлом, проте його обсяг та правова природа підлягала вивченню судом першої інстанції. Виходячи з матеріалів справи та пояснень сторін надаючи оцінку праву користування позивача спірним житлом слід враховувати наступне.

Як вбачається з договору дарування 01.09.2005 року, копія якого приєднана до матеріалів справи, право власності на вказаний будинок набув ОСОБА_4 брат позивача, батько відповідачки (а.с. 41). Дарувальником виступала мати позивача ОСОБА_5, якій будинок належав на підставі свідоцтва про право власності, виданого Кодимською міською Радою 25.10.2004 року за № 188 та зареєстровано Кодимським бюро технічної інвентаризації в книзі № 23, на сторінці 35, номер запису 3930, номер витягу 8215515 від 01.09.2005 року. В пункті пятому вказаного договору дарувальник засвідчив, що майно не обтяжено, в тому числі сервітутом, а також договорами про право користування на нього. Вказаний договір є чинним, недійсним не визнаний.

Оскільки за твердженням позивача право користування набувалось за згодою власника, то за таких посилань сторони слід визнати, що право користування позивача було визначено як таке, що повязане з правом власності матері позивача. При цьому сторона позивача повинна була довести, що це право, правильно кваліфіковане судом як сервітутне, має пожиттєвий характер для позивача, а тому не було припинено даруванням, яке здійснив власник мати позивача.

Доказів встановлення пожиттєвого сервітуту між позивачем та власником його матірю, за якої відбувалось вселення, стороною позивача суду не надано. При цьому той факт, що новий власник батько відповідачки брат позивача не предявляв позову про виселення, не свідчить про набуття права користування, у всякому випадку довічного, на наявність якого фактично посилається позивач в позові.

11 березня 2017 року ОСОБА_4 батько відповідачки та брат позивач помер, спадщину у вигляді спірного будинку було прийнято відповідачкою, про що свідчить відповідне свідоцтво про право на спадщину за заповітом, копія якого приєднана до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції (а.с. 73). Право власності на спірне майно зареєстровано за відповідачкою 19 вересня 2017 року (а.с. 76).

Як зазначив ВСУ в постанові 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Позивачем не доведено, що він є членом сімє відповідачки або відносить до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, а тому його звернення на захист права користування, яке до того ж припинилось, не можна визнати обґрунтованим.

Фактично індивідуальний механізм визначення обсягу права користування, який використано колегією суддів при вирішенні цієї справи, було визначено постановою ВСУ в справі № 6-2931цс16 від 15 травня 2017 року. Відповідно оскільки право по життєвого сервітут (користування житлом) не було доведено позивачем, то в задоволенні позову слід відмовити. Окремо колегія суддів зауважує, що посилання позивача на інвалідність, яка була встановлена 21 червня 2017 року не можуть вплинути на результат вирішення спору, оскільки вона виникла після виникнення спірних правовідносин, а крім того, не впливає на їх кваліфікацію. Питання щодо обовязку забезпечення житлом з боку дітей позивача та/або відповідачки виходить за процесуальні межи цього спору, проте позивач має право на звернення до суду в межах відповідних відносин батьків та дітей, їх взаємних конституційних прав та обовязків.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 30 серпня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8

07.11.2017 року м. Одеса