АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6823/17 Справа № 200/7261/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року м. Дніпро

28 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Державної казначейської служби України,

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Держави України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2012 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Держави України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди /а.с. 1/.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2013 року позов задоволено частково /а.с.82-86/.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 заподіяну моральну шкоду в сумі 20 000 грн. 00 коп. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням Державна казначейська служба України звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 /а.с.89-94/.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 грудня 2011 року, ухваленим у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Держави України про відшкодування шкоди, стягнуто з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 17 500,00 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 27 вересня 2012 року відповідно до ст. 223 ЦПК України і його завірена копія була видана судом позивачеві для предявлення до виконання.

Після набрання вказаним рішенням суду законної сили воно підлягало обовязковому виконанню, його завірена копія разом з заявою були направлені стягувачем для виконання до Державного казначейства України, тобто саме до того органу, який повинен виконувати це рішення.

Листом від 05 квітня 2012 року № 5-13/1171-5060 заступник голови Державного казначейства України ОСОБА_3 повернув ОСОБА_2 копію вказаного рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27.12.2011 року, посилаючись на те, що питання щодо виконання цього рішення буде вирішено у спосіб, встановлений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (далі Порядок). В подальшому про вказані обставини позивач повідомлявся також листами Державної казначейської служби від 16 травня 2012 року, 07 липня 2012 року, 26 жовтня 2012 року.

У жодному із вказаних листів відповідача, зокрема у листі від 05.04.2012 року, не містилося заперечень щодо чинності рішення, копія якого поверталася. Крім того, відповідач повідомляв позивача про невиконання ним інших судових рішень, що були постановлені на користь позивача, зокрема, про невиконання ним ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2011 року, що набула чинності 07.12.2011 року та була подана позивачем для виконання через місцевий підрозділ відповідача.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності заподіяння позивачу моральної шкоди та необхідності захисту порушеного права.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 129-1 Конституції України обовязковість рішення суду віднесено до основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1, 2 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Як визначає ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.87 Закону України «Про виконавче провадження», стягувач має право звернутися з позовом до юридичної особи, зазначеної у статті 3 цього Закону, яка зобовязана здійснити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини такої юридичної особи.

У відповідності до ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів, виконуються податковими органами, банками та іншими фінансовими установами. Рішення зазначених органів можуть виконуватися відповідно до закону також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами.

Згідно ч.2 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України /перейменовано в Державну казначейську службу України/ в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно підпункту 5 пункту 4 Положення «Про Державну казначейську службу України» Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до п.3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства з попереднім інформуванням Мінфіну та у порядку черговості надходження виконавчих документів.

Судом першої інстанції встановлено, що на теперішній час рішення суду від 27 грудня 2011 року є невиконаним.

Також, в обґрунтування своїх вимог позивач посилався на рішення Європейського суду з прав людини від 22 листопада 2007 року у справі «ОСОБА_2 проти України», ухвалене між тими самими сторонами з аналогічного питання правових наслідків невиконання судового рішення, копія офіційного перекладу якого була залучена судом до справи.

Вказаним рішенням від 22 листопада 2007 року Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_2 проти України», яке є остаточним, у п.п. 28 - 30 встановлено, що невиконанням судового рішення, ухваленого на користь позивача, порушені його права, які гарантовані національним законодавством, ст.ст. 6 і 13 Конвенції з прав людини та основних свобод і ст. 1 Додаткового протоколу до цієї Конвенції. Цим самим рішенням у його п. 35 встановлено, що невиконанням ухвали про стягнення з державного бюджету 3000,00 грн. позивачу завдано немайнову (моральну) шкоду у розмірі 2000 євро. Тобто цим рішенням вказане на те, що неможливість отримати виконання рішення на її чи його користь становить втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном, як це передбачено у першому реченні першого пункту статті 1 Першого протоколу.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що невиконанням рішення суду і відмовою у його виконання Державною казначейскою службою України порушуються права позивача на справедливий судовий розгляд у розумний термін, на ефективний захист у національному органі, на право власності, що не підлягає новому доказуванню, внаслідок встановлення цієї обставини остаточним рішенням Європейського суду з прав людини щодо цього самого права тими самими порушеннями прав тієї самої особи.

Крім того, ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29.11.2012 року, винесеній в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Держави України про відшкодування шкоди, було роз'яснено рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Держави України про відшкодування шкоди.

Цією ухвалою розяснено, що, враховуючи, що в цивільній справі видається лише один виконавчий лист в порядку, визначеному ч.2 ст.368 ЦПК України, виконавчим документом, визначеним в п.7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, є копія рішення суду, яке набрало законної сили, оскільки виконавчий лист видається стягувачу для предявлення в порядку ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» до примусового виконання у відповідний орган виконавчої служби з метою гарантування обовязковості судового рішення та захисту порушеного права.

Також, даною ухвалою розяснено, що зазначене рішення від 27.12.2011 року про стягнення з Державного Казначейства України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 17 500 грн. підлягає:

а) примусовому виконанню відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на підставі заяви стягувача та виконавчого листа (або його дублікату);

б) добровільному виконанню Державною Казначейською службою України шляхом безспірного списання 17 500 грн. на відшкодування моральної шкоди суми з державного казначейського рахунку на вказаний ОСОБА_2 рахунок, або шляхом перерахування коштів у готівковій формі через банк або підприємство поштового зв'язку на підставі заяви стягувача та копії рішення суду від 27.12.2011 року, які мають бути поданні стягувачем до Головного Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, де останній, з урахуванням норм права наведених вище, має невідкладно надіслати зазначені документи до Державної Казначейської служби України;

в) виконання рішення має здійснюватись в розумні строки, відсутність коштів на відповідному рахунку не може бути підставою невиконання рішення суду, повернення виконавчого документу без виконання чи затягуванню виконавчого провадження.

Вказане узгоджується з ухвалою від 28.01.2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про відмову у задоволенні касаційної скарги Державної виконавчої службі України на ухвалу Бабушкінского районного суду м. Дніпропетровська від 25.07.2012 року про задоволення скарги ОСОБА_2 та скасування постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого проваждення за виконавчим листом, виданим Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з відповідача 17500,00 грн. Суд касаційної інстанції також встановив, що посилання органу примусового виконання рішень на той самий підзаконний акт, яким керувався відповідач, як на підставу для невиконання судового рішення, було невідповідним закону.

Вищевказана ухвала Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29.11.2012 року вступила в законну силу і встановлені нею обставини у відповідності до ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

З огляду на викладене вище, колегія суддів відхиляє доводи апелянта стосовно необхідності надання заявником виконавчого листа разом із заявою про виконання рішення.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення. Колегія суддів не вбачає інших підстав для скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Також доведеною є обставина завдання ОСОБА_2 моральної шкоди, з огляду на невиконання рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 грудня 2011 року, а саме порушенням права власності позивача на грошові кошти в сумі 17500,00 грн., належні йому до стягнення за цим рішенням.

У відповідності до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав.

За ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до ч.3 цієї статті моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно до ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

У відповідності до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлений ч.2 цієї статті.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією або бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійснені ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Судом першої інстанції встановлено, що невиконання судового рішення та письмова відмова відповідача від 05.04.2012 року від його виконання мали для позивача негативні наслідки немайнового характеру у вигляді душевних страждань від фактичного позбавлення права власності на належні йому грошові кошти, відсутності ефективного судового захисту гарантованих прав; додаткових зусиль позивача у намаганні захистити свої права та відновити своє становище, яке погіршилось саме незаконними діями та бездіяльністю відповідача, що разом з встановленим чинними судовими рішеннями, ступенем вини відповідача і з урахуванням особистості позивача заподіяли йому душевні страждання, тривалий час позбавляють його можливості користуватися належними йому грошовими коштами, чим був порушений його звичайний уклад життя та що вимагало додаткових зусиль для створення сприятливих умов для його життя.

З огляду на вказані обставини та норми законодавства, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність захисту порушеного права позивача шляхом списання на відшкодування йому моральної шкоди грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь у розмірі 20 000,00 грн.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

ОСОБА_4