ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/876/17
Провадження № 2-з/210/64/17
У Х В А Л А

іменем України

"30" жовтня 2017 р. м. Кривий Ріг

Суддя Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_2 , розглянувши заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

30 жовтня 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_3 в якій просить зупинити виконання наказу ДВНЗ «Криворізький державний педагогічний університет» № 228-с від 14.11.2016 року «Про особовий склад студентів природничого факультету » відносно відрахування ОСОБА_3 до вступу в законну силу рішення до суду за його позовом.

Свої вимоги мотивували тим, що заявник звернувся до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Криворізький державний педагогічний університет», ОСОБА_4 про порушення права на освіту , визнання незаконним і скасування наказу про відрахування з державного вищого навчального закладу та про поновлення у ДВНЗ, оскарження дій і бездіяльності відповідачів

Відповідно до наказу по університету № 288-с від 14.11.2016 року « Про відрахування студентів університету», який позивач просить скасувати, відповідачами винесено наказ № 332-с від 01.12.2016 року «Про дострокове припинення дії Договору про надання місця проживання в гуртожитку», яким розірвано договір про надання місця проживання в гуртожитку та прийнято рішення про виселення заявника з гуртожитку.

Заявник посилається на вимог ст.. 47 Конституції України та просить суд заяву задовольнити.

Сторони в судове засідання не з'явились, проте їх неявка не перешкоджає розгляду заяви. У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

У розумінні п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободтермін «суд встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року та «Лавентс проти Латвії» від 7 листопада 2002 року).

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.151 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд за заявою осіб,які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Згідно з ч.3 ст.151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити в подальшому неможливим виконання рішення суду.

Частиною 2 ст.152 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до абз.1 ч.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов'язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено і п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст.2,8 ЦПК України.

Крім того, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права.

Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Дослідивши матеріали та обставини справи, доводи викладені у заяві позивача про забезпечення позову, суддя не вбачає підстав для задоволення вищезазначеної заяви оскільки, як вбачається з оскаржуваного Наказу № 288-с від 14.11.2016 року «ОСОБА_3, студента 2-го курсу денної форми навчання групи XI-15. 14 листопада 2016 року відраховано за невиконання навчального плану, підстава: доповідна записка в.о. декана ОСОБА_5», з якого встановлено, що студент 2-го курсу денної форми навчання, групи XI-15, ОСОБА_3 за невиконання навчального плану, а саме: студент не зявився на комісію з предмету «Інформаційно-комунікаційні технології», просить ОСОБА_3 відрахувати.(а.с.6, 7)

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» ухвала про забезпечення позову постановляється в порядку, визначеному ст. 209 ЦПК, і повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Враховуючи, що будь-яких доказів, на підтвердження власних припущень щодо будь-якого ускладнення в проходженні позивачем процедури поновлення в навчальному процесі немає, а саме невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, останнім не надано, зокрема, позивачем не надано жодного допустимого доказу, який би спростував інформацію, викладену у доповідній записці в.о. декана ОСОБА_5, а тому суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову на даній стадії розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 151, 152, 153, 209, 210 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня її проголошення, а особами, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні при проголошенні цієї ухвали, у той самий строк з дня отримання її копії.

Суддя: С. В. Ступак