Ухвала іменем україни
22 листопада 2017рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКафідової О.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,Маляренка А.В., Писаної Т.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на житлову квартиру та визнання права власності на Ѕ частини житлової квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 19 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 01 січня 2007 року вона почала проживати разом із ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу і вести спільне господарство за адресою: АДРЕСА_5. Під час проживання однією сім'єю з відповідачем за спільною згодою, 21 травня 2007 року, було укладено договір № 43-117/21-05 про участь у Фонді фінансування будівництва для придбання двокімнатної квартири, за умовами якого, вони спільно внесли грошовий внесок у загальному розмірі 197 650 грн. 14 липня 2007 року між сторонами було укладено шлюб. Свідоцтво про право власності на спірну квартиру із подальшою державною реєстрацією було видано на ім'я ОСОБА_7

Вважає, що квартира АДРЕСА_1 є спільним з відповідачем майном, і вона має право власності на Ѕ частини спірної квартири, оскільки її було придбано за час перебування у шлюбі та під час спільного з відповідачем проживання без реєстрації шлюбу.

На підставі вказаного позивач просила встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу, визнати право спільної сумісної власності на житлову квартиру та визнати право власності на Ѕ частини квартири.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 квітня 2016 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу по АДРЕСА_5 у період з 01 січня 2007 року до 14 липня 2007 року.

Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 19 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що факт спільного проживання між сторонами у період з 01 січня 2007 року по 14 липня 2007 року підтверджено належними та допустимими доказами у справі, а тому спірна квартира з урахуванням положень ст. 331 ЦК України є спільною сумісною власністю подружжя.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження спільного сумісного проживання її та відповідача без реєстрації шлюбу у період з 01 січня по 14 липня 2007 року. При цьому судом встановлено, що кошти, які ОСОБА_7 09 червня 2007 року сплатив на виконання договору про участь у Фонді фінансування будівництва спірної квартири, були отримані ним від продажу 08 червня 2007 року іншої належної йому на праві приватної власності квартири.

Такі висновки є правильними та відповідають встановленим у справі обставинам.

Судом встановлено, що 21 травня 2007 року, відповідач уклав з товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Домбуд» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Домбуд») договір № 43-117/21-05 про участь у Фонді фінансування будівництва квартири (а. с. 50-53), згідно з яким зобов'язався передати ТОВ «Фінансова компанія «Домбуд» у довірчу власність кошти з метою отримання об'єкта інвестування - двокімнатної квартири розміром 59 кв. м.

08 червня 2007 року відповідач продав, а ОСОБА_9 купив за 235 553 грн належну ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_2.

09 червня 2007 року на виконання умов укладеного 21 травня 2007 року договору про участь у Фонді фінансування будівництва квартири АДРЕСА_3, ОСОБА_7 перерахував кошти у розмірі 166 500 грн (а. с. 64, 65).

Судом також встановлено, що сторони з 14 липня 2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Згідно з квитанціями ОСОБА_7 29 листопада 2007 року сплатив на виконання умов вищевказаного договору 10 150 грн, а 01 листопада 2007 року - 21 000 грн (а. с. 67,70).

29 грудня 2007 року ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру, а 25 січня 2008 року було проведено державну реєстрацію квартири АДРЕСА_4 на його ім'я.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України.

Таким чином, для віднесення майна, придбаного у період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах до спільного сумісного майна подружжя достатньо встановлення самого факту перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах у той період, коли було придбано спірне майно. Однак, в силу вимог ст. 57 СК України факт придбання майна за особисті кошти має доводитися в суді.

Відповідно до вимог ст. 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. ст. 70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Стаття 57 СК Українивизначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК Українивважається правильно застосованою.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_7 у період з 01 січня 2007 року по 14 липня 2007 року, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, покази свідків, які є близьким родичами позивача, а також фотокартки вказаного не доводять. Натомість, заперечуючи проти вказаних обставин, відповідач зазначав про те, що йому на праві власності належала двокімнатна квартира, в якій він проживав у вказаний період та сплачував комунальні платежі, про що надав відповідні квитанції.

Крім того, оскільки відповідач надав суду докази на підтвердження того, що будівництво спірної квартири ним було профінансовано за рахунок особистих коштів, отриманих від продажу належної йому на праві приватної власності квартири (ст. 57 ЦК України), які позивачем не спростовано, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що апеляційним судом при розгляді скарги допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а рішення апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.В. Кафідова
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
Т.О. Писана