Справа № 192/3092/16-ц
Провадження № 2/192/66/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" листопада 2017 р. СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Щербини Н.О.,

за участю секретаря судового засідання - Савчукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, з урахуванням уточненого позову від 22 грудня 2016 року, звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення безпідставно набутих грошових засобів.

На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 16 лютого 2013 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача грошові кошти в сумі 100 000 гривень 00 копійок, що підтверджується письмовою розпискою, а 08 листопада 2014 року додатково отримав ще 100 000 гривень 00 копійок. Зазначені грошові кошти в сумі 200 000 гривень 00 копійок були надані відповідачу в рахунок орендної плати за весь період оренди земельної ділянки площею 6,772 га, згідно укладеного договору оренди землі від 12 березня 2013 року.

Проте рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2016 року вказаний договір оренди землі був визнаний недійсним з моменту його укладення та скасовано його державну реєстрацію, а ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Таким чином, позивач зазначає, що відповідач безпідставно набув грошові кошти в загальному розмірі 200 000 гривень, які він отримав в рахунок орендної плати за весь період оренди згідно договору оренди від 12 березня 2013 року.

Оскільки в добровільному порядку відповідач відмовляється повертати грошові кошти, то позивач змушений звернутися з позовом до суду та на підставі ст.ст.1212,1214 ЦК України просить суд стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти за розпискою від 16 лютого 2013 року в розмірі 100 000 гривень 00 копійок, безпідставно набуті кошти за розпискою від 08 листопада 2014 року в розмірі 100 гривень 00 копійок, три відсотки річних в розмірі 21 190 80 копійок, інфляційні втрати в розмірі 124 356 гривень 60 копійок, а всього 345 547 гривень 40 копійок.

Позивач ОСОБА_1, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи через свого представника, в судове засідання 22 листопада 2017 року не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Представник позивача - адвокат Мулько А. В., який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 02 квітня 2015 року (а.с.10) в судових засіданнях позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Пояснив, що 12 березня 2013 року між ПП «МАГ», директором якого є позивач та відповідачем був укладений договір оренди землі строком на 49 років та відповідач за весь час оренди отримав від позивача 200 000 гривень, про що написав власноручно дві розписки від 16 лютого 2013 року та від 08 листопада 2014 року. Згодом договір оренди землі згідно рішення суду був визнаний недійсним з моменту його укладення та скасовано його державну реєстрацію, а тому правова підстави для отримання відповідачем грошових коштів відпала і гроші повинні бути повернуті, як безпідставно отримані. Крім того, відповідно до вимог ст. 1214 ЦК України позивач також нарахував проценти за користування ними.

В судове засідання 22 листопада 2017 року представник позивача не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а від виклику свідків - відмовився (а.с.145), у зв'язку з чим суд ухвалив прийняти відмову від виклику свідків та здійснювати розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Відповідач ОСОБА_2, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи через свого представника, в судове засідання 22 листопада 2017 року не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Представник відповідача - адвокат Бивалін О. В., який діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 02 грудня 2016 року (а.с.46-47), в судових засіданнях позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні.

В судове засідання 22 листопада 2017 року представник відповідача не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а від виклику свідків - відмовився (а.с.146), у зв'язку з чим суд ухвалив прийняти відмову від виклику свідків та здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.

У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно договору оренди землі від 12 березня 2013 року, укладеного між ПП «МАГ», керівником якого позивач (орендар) та відповідачем (орендодавець), останній передав в оренду строком на 49 років земельну ділянку площею 6,772 га, яка належить йому на підставі Державного акта серії НОМЕР_1 та розташована на терарії Привільнянської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.17-20).

Судом встановлено, що згідно письмової розписки від 16 лютого 2013 року (а.с.15) відповідач ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 100 000 гривень в якості орендної плати за земельну ділянку, яка належить йому на підставі Державного акта серії НОМЕР_1, а відповідно до розписки від 08 листопада 2014 року відповідач отримав ще 100 000 гривень в якості орендної плати за цю ж земельну ділянку (а.с.16).

Згідно положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п.п.44, 47, 48 рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) Уряд доводив, що ця скарга є несумісною ratione personae із зазначеним положенням, оскільки саме фермерське господарство заявника, а не він особисто, було стороною відповідного провадження. Тому це провадження не стосувалося визначення цивільних прав та обов'язків заявника. Повертаючись до обставин цієї справи, Суд зазначає, що рішення суду 1994 року було ухвалено на користь фермерського господарства заявника, а не його самого як фізичної особи. Він також зауважує, що відповідно до чинного на той час Закону «Про селянське (фермерське) господарство» заявник міг бути власником фермерського господарства одноособово або спільно з родичами (див. вище пункт 36). Проте з матеріалів справи неясно, чи були його родичі офіційними членами його фермерського господарства. З іншого боку, навіть якщо припустити, що заявник не був одноосібним власником фермерського господарства, відповідно до чинного на той час закону майном фермерського господарства володіли, користувались і розпоряджались усі його члени за взаємною домовленістю (див. вище пункт 39). Крім того, вартий уваги той факт, що лише заявник діяв від імені фермерського господарства у взаємовідносинах з органами влади, тоді як інші члени фермерського господарства (якщо такі були) ніколи не заперечували його позиції. Врешті-решт, у 1992 році саме на його ім'я як фізичної особи йому було виділено спірну земельну ділянку і також на своє ім'я він отримав Державний акт на право користування землею. За цих обставин неприроднім був би висновок, що провадження, у результаті якого було підтверджено право фермерського господарства заявника на земельну ділянку, не було визначальним для цивільних прав і обов'язків заявника. Відповідно заявник може вважати себе потерпілим від невиконання рішення суду 1994 року. Отже, заперечення Уряду має бути відхилено.

На підставі вказаної норми права суд вважає, що ОСОБА_1 має право вимоги до відповідача стосовно безпідставно отриманих останнім грошових коштів за договором оренди землі від 12 березня 2013 року.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2016 року вказаний договір оренди землі був визнаний недійсним з моменту його укладення та скасовано його державну реєстрацію, а ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.21-28).

Таким чином, з моменту укладення договору оренди від 12 березня 2013 року правові підстави для отримання грошових коштів відповідачем в якості орендної плати відсутні.

За ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Як зазначено у ч.3 ст.1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Оскільки рішенням суду договір оренди землі від 12 березня 2013 року було визнано недійсним, то до спірних правовідносин слід застосувати положення Глави 83 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Ухвалою суду від 22 лютого 2017 року (а.с.80) у справі було призначено проведення судової почеркознавчої експертизи для вирішення питання чи виконано рукописний текст та підпис в розписках від 16 лютого 2013 року та від 08 листопада 2014 року про отримання ОСОБА_2 у ОСОБА_1 по 100 000 тисяч гривень ОСОБА_2 або іншою особою?

У зв'язку з не оплатою призначеної судової експертизи цивільна справа була повернута до суду (а.с.115-116), а обов'язок по оплаті був покладений на відповідача.

Відповідно до ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

У зв'язку з ненаданням відповідачем суду доказів щодо повернення на користь позивача як безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 200 000 гривень, не доведення ним своїх посилань щодо не написання власноручно розписок від 16 лютого 2013 року та від 08 листопада 2014 року, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення 200 000 гривень 00 копійок підлягають задоволеннюна підставі п.1 ч.3 ст.1212 ЦК України.

Частиною 2 ст. 1214 ЦК України передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу), а відповідно до розрахунку позивача (а.с.38-39) ним нараховано три відсотки річних в розмірі 21 190 гривень 80 копійок, інфляційні втрати в розмірі 124 356 гривень 60 копійок, які також підлягають стягненню з відповідача.

У зв'язку із задоволенням позовних вимог, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі ст.ст.216,536,625,1212,1214 ЦК України, керуючись ст. ст.ст.10,11,57,60, 64, 88,ч.2 ст.197, 209, 212-215 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти за розпискою від 16 лютого 2013 року в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок, безпідставно набуті кошти за розпискою від 08 листопада 2014 року в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок, три відсотки річних в розмірі 21 190 (двадцять одна тисяча сто дев'яносто) гривень 80 копійок, інфляційні втрати в розмірі 124 356 (сто двадцять чотири тисячі триста п'ятдесят шість) гривень 60 копійок, а всього 345 547 (триста сорок п'ять тисяч п'ятсот сорок сім) гривень 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 434 (чотири тисячі чотириста тридцять чотири) гривні 11 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина