АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/6336/17 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 611/816/17 ОСОБА_1
Категорія: інші Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: Швецової Л.А.,

Суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

За участі секретаря: Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди, яку він оцінює в сумі 56700 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29 липня 2017 року ОСОБА_3 в заяві до Президента України надав недостовірну інформацію щодо ОСОБА_2, чим порушене його право на повагу до його гідності.

Позивач зазначав, що у вказаному проханні ОСОБА_3 з метою розповсюдження недостовірної інформації щодо нього зазначив таке: «в таку ситуацію потрапив не тільки я, а ще 300 осіб Барвінківського району, бо довірились адвокату і колишньому прокурору Магді А.М. і підписали чисті аркуші паперу. У всіх розписках люди нібито брали в борг у його дружини, яка ніде не працює і взагалі не має жодного доходу. Орієнтована сума, яку вона дала в борг людям, складає близько 1500000 грн. Це не єдина афера ОСОБА_2, отримуючи дохід щорічно близько 3000000 грн., при цьому не платить податків взагалі, тобто обманює державу».

Позивач вважав наведену вище інформацію, викладену у проханні до Президента України недостовірною і такою, що порушує його право на повагу до його гідності і честі та недоторканість ділової репутації, тому, на думку позивача, наведена інформація має бути спростована у такий же спосіб, яким була поширена.

Позивач вказував, що вказані вище дії ОСОБА_3 принизили його честь, гідність, завдали моральних переживань, страждань, викликавши погіршення здоровя, тобто завдали моральної шкоди, яку позивач оцінює в 57600 грн.

ОСОБА_2 зазначав, що рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 14 квітня 2014 року у справі № 611/1593/13-ц, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2014 року, повністю задоволено його позов до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 05 січня 2011 року, без врахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

В зазначеній справі судом призначалась комісійна судово - технічна експертиза документів. Згідно висновку експерта від 28.03.2014 року № 11699/ 1247, на зворотному боці наданого на дослідження договору позики від 05 січня 2011 року спочатку на аркуш паперу був нанесений друкований текст, а потім виконані підписи від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 У судовому засіданні ОСОБА_3 вказав, що підписи на представленому договорі позики і розписці про отримання грошей належать йому.

Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 рокув задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, ОСОБА_2 зазначив, що висновки суду першої інстанції про те, що відповідач звернувся до Президента України , нібито за захистом своїх прав, спростовується змістом самого звернення, у якому вказана недостовірна інформація про нього та його дружину.

Вислухав доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що подане ОСОБА_3 прохання від 29.07.2017 року на імя Президента України не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію ОСОБА_2 в розумінні ст.ст. 297, 299 ЦК України або завдають шкоди його інтересам. Зазначене прохання ОСОБА_3. подано з метою захисту своїх законних прав і на підставах, передбачених Конституцією України.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що 29 липня 2017 року ОСОБА_3 звернувся з проханням на імя Президента України з метою, як вказано в заяві, надання допомоги в проведенні обєктивного розслідування по його справі і здійснення справедливості. В проханні вказується, що у 2011 році ОСОБА_3 звернувся за юридичною допомогою до адвоката ОСОБА_5, після чого розрахувався з ним за його послуги. При підготовці його справи ОСОБА_2 надавав йому підписати чисті аркуші паперу нібито для його справи, він, довіряючи ОСОБА_2, погодився. А через тривалий час ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 50000 грн., які ОСОБА_3 нібито брав у борг у дружини ОСОБА_2, і суд задовольнив цей позов.

В наведеному проханні також дійсно зазначається, що «в таку ситуацію потрапив не тільки я, а ще 300 осіб Барвінківського району, бо довірились адвокату і колишньому прокурору Магді А.М. і підписали чисті аркуші паперу. У всіх розписках люди нібито брали в борг у його дружини, яка ніде не працює і взагалі не має жодного доходу. Орієнтована сума, яку вона дала в борг людям, складає близько 1500000 грн. Це не єдина афера ОСОБА_2, отримуючи дохід щорічно близько 3000000 грн., при цьому не платить податків взагалі, тобто обманює державу».

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі ж порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Частиною 1 ст. 7 ЦК України встановлено загальне право особи на судовий захист честі, гідності, ділової репутації.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту (ст.ст. 297, 299 ЦК України).

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно ч. 4 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Як роз'яснено в п.п. 16, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на той факт, що судом не застосовано положення рішення КСУ від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, судова колегія вважає безпідставним, оскільки, відповідно до ст. 40 Конституції, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні звернення.

Крім цього, судова колегія ввжає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення вказаними діями відповідача моральної шкоди.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки аналіз вищезазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: