Справа № 638/6877/16-ц
Провадження № 2/638/921/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2017 р. Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Шестака О.І.,

за участю секретаря - Гармаш К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод стосовно участі у вихованні дитини і вільного спілкування з нею,

в с т а н о в и в:

21.04.2016 р. ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила позбавити ОСОБА_2 батькiвських прав відносно неповнолiтнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; залишити ОСОБА_3 позивачу як його матері; внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 змінити прізвище та по батькові ОСОБА_3 на ОСОБА_4, у відомостях про батька замість ОСОБА_2 зазначити «невідомий»; судові витрати стягнути з відповідача.

Свої вимоги позивачка обгрунтовує тим, що 11.11.2005 р. вона вступила в шлюб з ОСОБА_2 Відповідач з кінця 2012 р. веде окреме господарство. 16.07.2013 р набрало законної сили рішення Дзержинського районного суду м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до якого відповідача зобов'язано виплачувати на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі ? від всіх видів доходів щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.03.2013 р. і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач був належним чином повідомлений про рішення суду.

Позивач зазначає, що 24.10.2014 р. набрало в законної сили рішення Дзержинського районного суду м. Харкова про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 Після розлучення син залишився проживати з матір'ю і на її повному утриманні, аліменти відповідач не сплачує. Заборгованість на лютий 2016 р. становить 28550,70 грн.

ОСОБА_1 вказує, що приводом для припинення їх з відповідачем сімейних стосунків стало грубе поводження відповідача з нею і дитиною; ОСОБА_2 постійно сварився, з вживанням нецензурної лексики, що погано вплинуло на психоемоційний стан сина. Крім того, вказує позивач, відповідач постійно зловживав і зловживає алкогольними напоями і відмовлявся лікуватись чи ставати на облік у лікаря нарколога, щоб позбавитись своєї залежності.

Позивач зазначає, що їх син проживає з нею, право відповідача на спілкування з дитиною забезпечується в установленому чинним законодавством порядку. Проте, ОСОБА_2 своїм правом не користується.

ОСОБА_1 вказує, що її і дитину відповідач матеріально не забезпечував, всі обов'язки по догляду за дитиною, в тому числі фінансові, придбання необхідних речей, одягу, предметів вжитку, продуктів харчування, забезпечення належного інтелектуального, фізичного, духовного розвитку дитини лежать на ній. В 2013 р. позивач була змушена подати позов до суду про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання їх спільної дитини. В липні 2013 р. позов був задоволений. Проте, відповідач на протязі 3-х років не сплачував аліменти зовсім, починаючи з березня 2013 р., тому ОСОБА_1 звернулась до правоохоронних органів для притягнення його до кримінальної відповідальності за ст. 164 КК України. Вказане кримінальне провадження знаходиться на розгляді в Дзержинському районному суді м. Харкова.

Позивач вказує, що навіть мешкаючи в одній квартирі з дитиною, відповідач ухиляється від побачень з нею, зовсім не цікавиться здоров'ям, навчанням і вихованням сина, він жодного разу не відвідував дитину в дитячому садку, а також на розвиваючих секціях, не цікавився у лікарів станом здоров'я сина.

Оскільки відповідач вчиняв сварки в сім'ї, з сином спілкуватись і бачитись не бажає, матеріальну допомогу на утримання і виховання дитини не надає, сином не цікавиться, позивач вважає, що такою поведінкою він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

ОСОБА_1 зазначає, що вона має у власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Все необхідне для нормального життя, навчання, фізичного і духовного розвитку дитини (одяг, взуття, канцелярські товари, книжки і підручники, спортивний інвентарь, продукти харчування та ін.), купується нею; вона забезпечує дитині нормальні умови проживання і повністю забезпечує його матеріально.

Позивач також зазначає, що коли вони з сином бажали виїхати до Словаччини відпочити і оздоровитись, відповідач відмовився надати дозвіл на виїзд, посилаючись на брак часу, хоча він ніде не працює. Таким чином він позбавив дитину відпочинку і можливості покращити стан здоров'я за кордоном.

На підставі викладеного позивач вважає, що ОСОБА_2 має бути позбавлений батьківських прав по відношенню до їх спільної неповнолітньої дитини ОСОБА_3

Третьою особою - Управлінням служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради до суду був поданий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідно до вказаного висновку, в інтересах дитини, Управлінням служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Під час судового розгляду справи ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про усунення перешкод стосовно участі у вихованні дитини і вільного спілкування з нею.

ОСОБА_2 просить суд зобов'язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у вихованні і вільному спілкуванні з сином, ОСОБА_3; встановити час і дні для його зустрічей з сином без присутності відповідачки як матері дитини і/або будь-яких інших осіб з її боку (її родичів, знайомих).

Обгрунтовуючи вказані вимоги ОСОБА_2 вказав, що рішення суду про стягнення з нього аліментів ним оскаржується.

Позивач за зустрічним позовом вказав, що дитина проживає в їх з відповідачкою спільній квартирі. Він всіляко піклувався і піклується про сина, займався його вихованням, розвитком, і має на меті це робити в подальшому; ним були створені всі умови в квартирі для комфортного проживання дитини. Однак протягом останнього часу відповідачка певним чином ізолювала дитину від позивача, а саме, за переконанням позивача, вона всіляко настроює дитину проти нього, відзивається про нього при дитині дуже вороже і недоброзичливо. Те саме роблять батьки відповідачки, які проживають в їх квартирі. ОСОБА_2 вважає, що через це дитина, в силу того, що в цьому віці вона є дуже залежною від матері і особливо підпадає під її вплив, стала віддалятися від нього.

ОСОБА_2 зазначає, що він намагався врегулювати з відповідачкою проблему спілкування з дитиною мирним шляхом, неодноразово звертався до неї і просив не чинити перешкод в спілкуванні з єдиною дитиною, яку він дуже любить і хоче бути з нею близьким. Позивач вважає, що для дитини спілкування з батьком є не менш важливим, ніж з матір'ю, а в пізнішому віці - подекуди і важливішим з точки зору виховання і формування його особистості.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що має бажання бачитися зі своєю дитиною, спілкуватися з нею, приймати активну участь в її вихованні, розвитку і житті.

ОСОБА_2 вважає, що первісний позов викликаний тим, що в суді розглядається цивільна справа про розподіл їх з ОСОБА_1 спільного майна і своїми діями щодо обмеження спілкування з дитиною, іншими позовами відповідачка намагається змусити його відмовитися від будь-яких майнових прав на її користь. Такі дії відповідачки, на думку позивача, свідчать про умисне порушення його прав щодо спілкування з дитиною, участі в її вихованні, розвитку, про порушення інтересів дитини, яка також потребує спілкування з батьком, його піклування і участі в його житті. Позивач за зустрічним позовом вважає такі дії відповідача порушенням як прав дитини, так і його прав як батька, оскільки ОСОБА_1 не має права чинити перешкоди позивачу у спілкуванні і вихованні їх спільної дитини: станом на сьогоднішній день відсутні будь-які обставини, які згідно чинного законодавства можуть позбавити його таких прав щодо їх з відповідачем дитини.

ОСОБА_2 вказує, що оскільки їм з відповідачем не вдається врегулювати конфлікт щодо його спілкування з дитиною мирним шляхом, він вимушений звертатися з відповідним позовом до суду.

Представник ОСОБА_1 подав до суду заперечення проти зустрічної позовної заяви, просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо усунення перешкод у вихованні дитини і вільного спілкування з нею.

Обгрунтовуючи заперечення вказав, що ОСОБА_2, ОСОБА_1 і їх син мешкають разом в одній квартирі, позивач за зустрічним позовом постійно протягом доби має можливість спілкування з дитиною, але уникає цього; ним не наведено жодних доказів того, що він обмежений в спілкуванні з сином; вказуючи, що він має бажання бачитися з дитиною, приймати участь в її розвитку і житті, ОСОБА_2, тим не менш, мешкаючи разом із сином, навіть не розмовляє з ним, не цікавиться його життям; посилаючись на рівність прав і обов'язків батьків щодо дитини, позивач за зустрічним позовом в той самий час не виконує своїх обов'язків щодо фінансового забезпечення дитини, не сплачує встановлені судом аліменти.

Представник позивача за первісним позовом вказує, що з боку ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 постійно надходять погрози, продовжуються нецензурні висловлювання і агресія. Все це в більшості відбувається на очах дитини, яка мешкає з ними в одній квартирі.

В судовому засiданнi ОСОБА_1, а також її представники заявлені вимоги за первісним позовом підтримали і просили їх задовольнити; проти задоволення позовних вимог за зустрічним позовом заперечували.

ОСОБА_2 в судовому засiданнi з первісним позовом не погодився, в задоволеннi позовних вимог ОСОБА_1 просив вiдмовити; вимоги, заявлені за зустрвчним позовом підтримав і просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики в судове засідання не зявився, до суду подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, при винесенні рішення просив врахувати інтереси дитини; позовні вимоги попової К.І. підтримав в повному обсязі.

Суд, заслухавши учасникiв судового засiдання, дослiдивши матерiали справи, вважає заявлені сторонами позовнi вимоги необгрунтованими i такими, що не пiдлягають задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбi з 11.11.2005 р. Вказане вбачається з рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.10.2014 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вiд шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що пiдтверджується свiдоцтвами про народження серії НОМЕР_1, актовий запис №3793.

Вищезазначеним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.10.2014 р. шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1, зареєстрований 11.11.2005 р., актовий запис №2124, - розірваний.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.07.2013 р. задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини від заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 29.03.2013 р. до досягнення дитиною повноліття. Вказане рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до п. 16 цієї Постанови, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти.

Таким чином, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків можливе лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Також п. 16 вказаної Постанови визначено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Вiдповiдно до ст. 164 Сiмейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позивачкою суду не надано жодних доказiв, якi б свiдчили про здiйснення вiдповiдачем дiй, якi б, вiдповiдно до ст. 164 СК України, давали пiдстави для позбавлення його батькiвських прав.

Так, з наданих ОСОБА_2 фотографій, а також наданих ним пояснень вбачається, що він проводить з сином час, прагне брати участь в його вихованні і житті. Поданий ним до суду зустрічний позов про усунення перешкод стосовно участі у вихованні дитини і вільного спілкування з нею також свідчить про його бажання повноцінного спілкування з дитиною.

Крiм того, з матеріалів справи вбачається, що сторони разом з дитиною проживають спільно в одній квартирі. Хоча, відповідно до наданих ними пояснень, спільне господарство і не ведеться, однак на практиці позбавлення батька, який категорично заперечує проти цього і, крім того, проживає з дитиною в одній квартирі, батьківських прав, може загострити ситуацію в родині і ускладнити відносини між сторонами і, як наслідок, мати негативний вплив на емоційний і психологічний стан дитини.

Також ОСОБА_1 не надано доказiв того, що ОСОБА_2 ухиляється вiд виконання свого обов'язку по вихованню сина. З копій квитанцій, вхідних квитків і роздруківок, наданих відповідачем за первісним позовом, вбачається, що він бере участь і несе витрати в організації дозвілля дитини.

З довідок, квитанцій і чеків, наданих ОСОБА_1, вбачається, що вона при утриманні дитини несе витрати, які значно перевищують витрати ОСОБА_2 Це підтверджується довідками зі школи Boiko Startup - Cambridge English Exam Centre UA010, Дитячої футбольної школи для дошкільнят «Футбік», а також квитанціями з магазинів одягу.

Однак різний обсяг витрат батьків на утримання спільної дитини не може бути підставою для позбавлення одного з них батьківських прав, оскільки обов'язок утримувати дитину не може перевищувати рівень матеріального забезпечення самого батька або матері, при умові забезпечення дитині достатнього рівня життя і умов для її виховання і розвитку.

Відповідно до акту обстеження умов проживання №55 від 17.05.2016 р., проведеного за адресою: АДРЕСА_1, в указаній квартирі проживають: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 - батько ОСОБА_1 Квартира на праві власності належить ОСОБА_1 Квартира має усі комунальні зручності: водо-, електропостачання, централізоване опалення. Умови проживання добрі, в квартирі проведений сучасний ремонт; квартира світла, затишна, обладнана сучасною побутовою технікою, меблями. Квартира перепланована з 3-кімнатної: із кухні і однієї кімнати зроблена кухня-студія. Ванна і туалетна кімнатна сумісні. Квартира цілком безпечна для проживання дитини. Малолітній ОСОБА_3 разом з матір'ю займає кімнату площею 20 кв.м. Кімната затишна, упорядкована меблями. У дитини багато іграшок, книжок, ігор. Для малолітнього відведене місце для сну, ігор, занять і зберігання одягу. Кімнату площею 16 кв.м, яка обладнана як дитяча, займає батько дитини - ОСОБА_2

Таким чином, умови проживання дитини, яка мешкає в одній квартирі разом з обома батьками, є цілком задовільними.

Також на підтвердження ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов'язків ОСОБА_1 надано довідки з Комунальних закладів охорони здоров'я, дошкільних навчальних закладів, виховних секцій, заяву репетитора, відповідно до яких батько з дитиною до медичних і навчальних закладів не з'являється, роботою репетитора з дитиною не цікавиться, всім цим займається мати дитини.

Суд не вважає вказані документи належними доказами на підтвердження ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов'язків, його байдужого ставлення до дитини і підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки, як це вбачається з постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків можливе лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Однак надані довідки жодним чином не свідчать про свідоме нехтування ОСОБА_2 батьківськими обов'язками, про його винну поведінку, що могло б бути підставою для позбавлення його батьківських прав на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

З дослідженого в судовому засіданні висновку, наданого Управлінням служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 17.08.2016 р. №466, орган опіки та піклування, на підставі вивчення наданих документів, дійшов до висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав у відношенні малолітнього сина ОСОБА_3

Згідно зі ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору, на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь в її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд вважає, що зазначений висновок органу опіки та піклування ґрунтується лише на заяві матері дитини - позивача за первісним позовом ОСОБА_1 і наданих нею довідках, які об'єктивно не можуть бути належними доказами для підтвердження факту умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов'язків, який при розгляді вказаного питання не був присутнім. З висновку не вбачається, чи запрошувався ОСОБА_2 для надання пояснень стосовно спірного питання, чи взагалі він був повідомлений про те, що буде вирішуватися питання про позбавлення його батьківських прав.

За таких обставин, суд не може погодитися з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина.

Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 поводить себе щодо неї агресивно, і надані нею на підтвердження цього докази суд не вважає достатніми для позбавлення відповідача за первісним позовом батьківських прав.

Так, матеріали справи містять заяву батька ОСОБА_1, з якої вбачається, що ОСОБА_2 агресивно поводить себе по відношенню не тільки до їх доньки, яку він душив, бив до струсу мозку і погрожував «викинути у вікно», а навіть і до свого сина, в присутності якого застосовує нецензурну лексику і погрози вбивством, якщо дитина його не слухається.

При цьому, вказана заява не містить інформації про те, кому вона адресована, і жодних штампів і підписів уповноважених осіб щодо її отримання.

Доказів, які б підтверджували агресивну поведінку ОСОБА_2, матеріали справи не містять.

Матеріали справи містять також заяви ОСОБА_1 до начальника Шевченківського ВП РВХМУ в Харківській області щодо вжиття заходів до ОСОБА_2 з причин його агресивної поведінки, вживання алкоголю, погроз в її адресу, а також на адресу їх дитини.

Відповідно до висновку експерту №1119-А/14, з постанови відомо, що 14.11.2014 р., о 23:15 год., за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_6 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_1; в зв'язку з подіями 14 і 15.11.2014 р. у ОСОБА_1 мали місце легкі тілесні ушкодження.

Також матеріали справи містять висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи №1225-2014 на підставі заяви ОСОБА_2 від 18.11.2014 р. про те, що 15.11.2014 р., близько 22:00 год., за місцем мешкання його, в присутності колишньої дружини і малолітньої дитини, били двоє невідомих. Відповідно до висновку, у ОСОБА_2 мають місце легкі тілесні ушкодження.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 30.03.2015 р., кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №006160 від 16.11.2014 р. на підставі заяви ОСОБА_1 від 15.11.2014 р. щодо спричинення їй 14.11.2014 р. ОСОБА_2 тілесних ушкоджень, було закрито в зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Матеріали справи не містять будь-яких документів, таких як рішення, постанови, вироки суду, які б підтверджували вину ОСОБА_2 у вчиненні будь-яких правопорушень. Самі лише заяви ОСОБА_1, а також її родичів про вчинення ОСОБА_2 щодо неї протиправних дій не свідчать про те, що такі діїї були ним дійсно вчинені.

Виходячи з викладеного, посилання ОСОБА_1 на агресивну, протиправну поведінку ОСОБА_2 щодо неї і дитини як на підставу позбавлення його батьківських прав, суд вважає необгрунтованими і не підтвердженими належними доказами.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Як вже зазначалось, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п.п. 15, 16, 17 постанови від 30.03.2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

На підставі викладеного, враховуючи, що вiдповiдно до роз'яснень, наданих в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення про позбавлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов'язків суду не надано, він проявляє бажання спілкуватися з сином та по мірі фінансової можливості допомагати в матеріальних витратах, суд приходить до висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 і відмовляє в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Суд також відмовляє в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод стосовно участі у вихованні дитини і вільного спілкування з нею, з наступних підстав.

Статтею 158 СК України визначений порядок вирішення органом опіки та піклування спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Відповідно до вказаної статті, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їх ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання.

Статтею 159 СК України визначений порядок вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Відповідно до вказаної статті, в випадку, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Таким чином, для визначення порядку участі у вихованні дитини, ОСОБА_2 першочергово необхідно було звернутись до органу опіки та піклування з заявою про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкування з нею.

Лише в випадку невиконання ОСОБА_1 рішення, прийнятого органом опіки та піклування рішення, ОСОБА_2 отримає право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не звертався до органу опіки та піклування з заявою про визначення способу участі у вихованні сина і спілкуванні з ним.

Таким чином, враховуючи, що позивач за зустрічним позовом не дотримався встановленого законодавством порядку визначення способу участі у вихованні дитини і спілкуванні з нею, суд позбавлений можливості задовольнити заявлені ним вимоги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 59, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 19, 158, 159, 164 СК України, п.п. 15-17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., суд ,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод стосовно участі у вихованні дитини і вільного спілкування з нею - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: