Ухвала

іменем україни

21 серпня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу КриворучкоОксана Вікторівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 13 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28 листопада 2014 року він уклав зі своєю двоюрідною сестрою ОСОБА_5 чотири договори купівлі-продажу, за якими відчужив останній у власність нерухоме майно, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; дві земельні ділянки площею 0,1087 га, кадастровий номер НОМЕР_2, та площею 0,1312 га, кадастровий номер НОМЕР_3, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовані у с. Вишеньки Бориспільського району Київської області. Також позивач зазначив, що сторони домовилися щодо укладання договору довічного утримання і він був упевнений, що підписав саме договір довічного утримання. Перед підписанням договору відповідач обіцяла його доглядати, годувати, відправити на оздоровлення до санаторію. Після укладення договорів він продовжував проживати у відчуженому будинку та оплачувати вартість житлово-комунальних послуг. Вважає, що ОСОБА_5 скористалася його душевним болем через сварку з сином, хворобливим станом та шляхом обману, приховуючи обставини, що мають істотне значення, запропонувала укласти договір довічного утримання. Під час укладення договорів він діяв під впливом помилки та обману.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсними укладені ним договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 28 листопада 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу КриворучкоО.В., зареєстрований у реєстрі за № 1365.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 28 листопада 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу КриворучкоО.В., зареєстрований у реєстрі за № 1368.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 28 листопада 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу КриворучкоО.В., зареєстрований у реєстрі за № 1371.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 28 листопада 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу КриворучкоО.В., зареєстрований у реєстрі за № 1374.

Вирішено питання про судовий збір.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 13 квітня 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Згідно з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні указаного позову, апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 57-60, 212, 303 ЦПК України, а також, встановивши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що перед укладенням оспорюваних договорів позивач добросовісно вважав, що укладав договори довічного утримання, помилявся щодо природи договорів, його прав та обов'язків.

Таким чином, позивачем не доведено обставин, щодо яких помилився позивач як сторона правочину, а також того, що ці обставини існували саме на момент вчинення правочину, і що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

При цьому судом не встановлено будь-яких порушень нотаріуса при нотаріальному посвідченні оспорюваних договорів та/або особистої її зацікавленості.

Разом із тим апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставним висновок місцевого суду про те, що ненадання суду відповідачем та його представником розписки про передачу або одержання грошових коштів є підставою для визнання договорів недійсними на підставі ч. 1 ст. 229 ЦК України, зазначивши, що жодна норма цивільного законодавства не передбачає необхідності отримання/передачі письмової розписки про одержання/передачу грошових коштів продавцю покупцем при укладанні договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам ст. ст. 213-215, 316 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги щодо показів свідків, пояснень нотаріуса, пояснень відповідача в судовому засіданні, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що апеляційний суд вийшов за межі заявлених позовних вимог спростовуються матеріалами справи, змістом позовної заяви та оскаржуваного рішення апеляційного суду, установленими судом обставинами, на підставі яких суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко