АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/6226/15-ц Головуючий суддя І інстанції Бондарєва І. В.
Провадження № 22-ц/790/5768/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бакумова Алла Валентинівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Коробова Інна Григорівна, про визнання договору недійсним, скасування рішення про реєстрацію,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 20015 року позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, діючи від себе та як законний представник неповнолітніх дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_6, звернулись до суду з позовом до відповідачів, в якому, з врахуванням уточнень (т.3 а.с.65), просили суд визнати недійсними з моменту укладання договір про визначення часток у спільному майні подружжя, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладений 29 квітня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, укладеного 29 квітня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, договір дарування 1/4 частки квартири № АДРЕСА_2, укладеного 31 січня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, та скасувати рішення про державну реєстрацію права спільної часткової власності за ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на спірні квартири.

В обґрунтування позову зазначено, що 22.11.2011 року ОСОБА_6 скоїв ДТП, під час якої загинув ОСОБА_14, у зв'язку з чим було порушено кримінальне провадження за ч.2 ст.286 КК України. На утриманні у померлого ОСОБА_14 перебувало шість неповнолітніх дітей, які залишились на утриманні його дружини ОСОБА_9 Відповідно до постанови слідчого від 23.12.2011 року, матір померлого ОСОБА_4 та його дружину ОСОБА_5 визнано потерпілими по вказаній кримінальній справі. Крім того, під час досудового розслідування постановою слідчого з ОВС відділу по розслідуванню ДТП СУ ГУМВС України в Харківській області Попельнюком Ю.П. від 26.01.2012 р. було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_6, з якою ОСОБА_6 був ознайомлений слідчим під розписку. 09.04.2012 року відносно ОСОБА_6 Орджонікідзевським районним судом м. Харкова був винесений вирок, який 15.01.2013 р. був змінений Апеляційним судом Харківської області. Вирок Апеляційного суду Харківської області від 15.01.2013 р. також був змінений ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.04.2013 р. Внаслідок скоєння ОСОБА_6 злочину позивачам ОСОБА_4 було завдано матеріальних збитків на суму 6097 грн., та 100 000 грн. моральної шкоди, ОСОБА_5, у якої на утриманні залишились малолітні діти, було завдано моральної шкоди у розмірі 300 000 грн. Після набрання вироком законної сили ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були видані виконавчі листи, які знаходяться на виконанні у Фрунзенському ВДВС ХМУЮ з 29.07.2013 р. Також позивачі вказують, що 31.01.2012 р., ОСОБА_16, ОСОБА_3, ОСОБА_17 та ОСОБА_6 подали заяву нотаріусу про визначення частки ОСОБА_6 в розмірі 1/4 частки, та в цей же день ОСОБА_6 уклав договір дарування, за яким подарував ОСОБА_3 свою 1/4 частку квартири АДРЕСА_2. При цьому під час укладання договору дарування відповідачі приховали той факт, що 26.01.2012 р. була винесена постанова слідчого про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_6 Крім того, 25.04.2013 р. ОСОБА_6 зареєстрував в Єдиному реєстрі нерухомого майна право власності на квартиру АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 09.04.2012 р., якою також розпорядився на власний розсуд. Так, 29.04.2013 р. приватним нотаріусом ХМНО Коробовою І.Г. був посвідчений договір, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, про визначення часток у спільному майні подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1. У цей же день було посвідчено договір дарування 1/2 частини вказаної квартири, укладений між дарувальником ОСОБА_6 та обдарованою ОСОБА_3 Вважають, що при укладанні вказаних договорів відповідачі приховали наявність рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.12.2012 р. про встановлення режиму окремого проживання між подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_3, за яким майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважається набутим у шлюбі. У зв'язку з чим договори про визначення часток у спільному майні подружжя та про дарування належної ОСОБА_6 квартири, які були укладені на час дії режиму окремого проживання подружжя, є не дійсними з моменту їх укладення. На думку позивачів, укладаючи оскаржувані правочини, відповідач ОСОБА_6 переслідував мету ухилитись від відшкодування шкоди позивачам за рахунок зазначеного у договорах майна. Просять суд з підстав, передбачених ч.1, ст.203, ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України, визнати недійсними з моменту укладання договори №771 та №773 від 29.04.2013 р., №189 від 31.01.2012 р., та скасувати відповідні рішення про державну реєстрацію права спільної часткової власності.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2017 року задоволено позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус ХМНО Бакумова А.В., приватний нотаріус ХМНО Коробова І.Г., про визнання договору недійсним, скасування рішення про реєстрацію.

Визнано недійсним договір про визначення часток у спільному майні подружжя, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладений 29 квітня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коробовою І.І., зареєстрований в реєстрі за №771, з моменту укладення договору.

Скасовано рішення № 2054347 від 29.04.2013 р. про державну реєстрацію права спільної часткової власності за ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 58,0 кв.м., житловою площею 34,5 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 29.04.2013 року №1, номер запису про право власності 836703.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, укладеного 29 квітня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коробовою І.Г., зареєстрований в реєстрі за №773, з моменту укладення договору.

Скасовано рішення № 2056180 від 29.04.2013 р. про державну реєстрацію права спільної часткової власності за ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 58,0 кв.м., житловою площею 34,5 кв.м , реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1, номер запису про право власності 837383.

Визнано недійсним договір дарування 1/4 частки квартири АДРЕСА_2, укладеного 31 січня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А.В., зареєстрований в реєстрі за №189, з моменту укладення договору.

Скасовано державну реєстрацію права спільної часткової власності на квартиру, розташовану за адресою:АДРЕСА_2, загальною площею 62,4 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 35904529, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 35904529.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5 судовий збір у розмірі по 255 грн. 40 коп. з кожного.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказала, що суд помилково застосував положення ч. 1 ст. 203 та ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України до спірних правовідносин, та не врахував ст. 234 ЦК України. Зауважила, що суд не врахував обставини, що мають значення для справи, не надав їм юридичної оцінки, а також не надав оцінки всім доказам, які були досліджені під час розгляду справи. Послалась на те, що безпідставно не була врахована правова позиція ВСУ по справі 6-197цс14. Зазначила, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 не є особистою власністю ОСОБА_6 Відповідні докази були надано нею до суду першої інстанції, оцінки яким не надав суд. Вказала, що висновок суду про те, що їй було відомо про арешт майна ґрунтується на припущеннях.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.11.2011 р. сталась ДТП, в результаті якої загинув ОСОБА_14 і за вказаним фактом було порушено кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України.

В період досудового розслідування вказаної кримінальної справи постановою слідчого СУ ГУМВС України в Харківській області Попельнюк Ю.П. від 26.01.2012 було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_6

Позивач ОСОБА_4 є матір'ю загиблого, ОСОБА_5 - його дружиною, неповнолітні ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_6,- дітьми померлого ОСОБА_14

ОСОБА_6 та ОСОБА_3 з 25.09.1982 р. перебували у шлюбі (т.1 а.с.35).

Вироком Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 09.04.2012 ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, та призначено покарання 5 років позбавлення волі з позбавленням правом керування транспортним засобом строком на три роки. В силу ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком на три роки. Серед іншого, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_19 6097 грн. в рахунок відшкодування матеріального збитку та 30 000 грн. в рахунок компенсації маральної шкоди. Також стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 6097 грн. 300 000 грн. в рахунок компенсації маральної шкоди (т.3 а.с.195-197) .

Вироком Апеляційного суду Харківської області від 15.01.2013 вирок Орджонікідзевського суду м. Харкова від 09.04.2012 за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України в частині призначення покарання скасовано та призначено ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді п'яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом строком на три роки. Вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілій ОСОБА_19 про відшкодування моральної шкоди змінено. Збільшено суму, належної до стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_19 про відшкодування моральної шкоди до 100 000 грн. (т.3 а.с.209-212)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 30.04.2013 р. Вирок Апеляційного суду Харківської області від 15.01.2013 щодо ОСОБА_6 змінено. Пом'якшено покарання ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України до трьох років позбавлення волі. (т.3 а.с.213-215).

10.07.2013 та 24.07.2013 Орджонікідзевським районним судом м.Харкова були видані, відповідно, виконавчий лист № 1/2029/389/12 про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 6097 грн. матеріальної шкоди і 100 000 грн. моральної шкоди, та виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 300 000 грн. моральної шкоди. (т.1 а.с.26, 27).

На підставі вказаних виконавчих листів державним виконавцем Фрунзенського ВДВС ХМУЮ було відкрито виконавче провадження, де ОСОБА_6 є боржником, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - стягувачами.

Вказане виконавче провадження на час розгляду справи не завершене, тобто вирок суду в частині відшкодування шкоди, завданої позивачам, не виконаний, до того ж відносно боржника ОСОБА_6 ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.05.2015 оголошено у розшук(т.2 а.с.10).

Також судом встановлено, що станом на 26.01.2012 р. (день винесення постанови слідчого про арешт майна ОСОБА_6.) на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_17 та ОСОБА_16 було зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2.

31.01.2012 р., через 5 днів після винесення слідчим Попельнюком Ю.П. постанови про арешт майна ОСОБА_6, але до внесення запису до обтяження до Державних реєстрів речових прав на нерухоме майно, між ОСОБА_6 як Дарувальником та ОСОБА_3 як Обдарованою був укладений договір дарування 1/4 частки квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А.В. (т.2 а.с. 259)

В пункті 5 вказаного договору зазначено, що 1/4 частка квартири, що дарується, є особистим майном ОСОБА_6 та на момент укладення договору не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса не використовується. Треті особи не мають прав на частку квартири, права малолітніх та неповнолітніх дітей цим договором не порушені.

Крім того, в пункті 6 даного договору зазначено, що під забороною відчуження (арештом), згідно з витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 31.01.2012 року, вище вказана квартира не перебуває.

Відповідно до матеріалів кримінальної справи, з постановою слідчого від 26.01.2012 року про арешт майна, ОСОБА_6 був ознайомлений під розписку, про що свідчить його підпис на копії постанови (т. 1 а.с. 22). Дана постанова не оскаржувалась та набрала чинності з дня її винесення.

Крім того, судом встановлено, що 09.04.2012 на ім'я ОСОБА_6 було видано Свідоцтво про право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, проте відповідний запис до Державного реєстру речових прав ним було внесено 25.04.2013, тобто через рік.

Через чотири дні, 29.04.2013, під час судового розгляду кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України та в період дії постанови слідчого про арешт майна обвинуваченого між ОСОБА_6 як власником та його дружиною ОСОБА_3 був укладений договір про визначення часток у спільному майні подружжя - квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коробовою І.Г., зареєстрований в реєстрі за №771 (т.1 а.с.97).

Того ж дня, тобто 29.04.2013 р., між ОСОБА_6 як Дарувальником та його дружиною ОСОБА_3 був укладений договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коробовою І.Г., зареєстрований в реєстрі за №773 (т.1 а.с. 109).

Відповідні записи про реєстрацію права власності були внесені до Державних реєстрів того ж дня, що й укладені договори, що підтверджується витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно (т.1 а.с.101).

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 21.12.2012 р. визначений режим окремого проживання подружжя, а рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25.04.2016 р. шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розірвано (т.2 а.с.73).

Задоволняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір дарування 1/4 частини квартири, яка розташована в АДРЕСА_2, укладений 31.01.2012 року, має ознаки фіктивного, оскільки не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, тобто не було мети передати право власності на вказане майно ОСОБА_3, суперечить вимогам закону, що діяв на час відчуження, і згідно з ч.ч.1,5 ст.203 та ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України, має бути визнаний недійсним з моменту укладення, що погоджується з вимогами ст.236 ЦК України. Також, суд дійшов висновку, що під час укладення договору про визначення часток у спільному майні подружжя відповідачі приховали наявність рішення суду про окремий режим проживання, встановлений між подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_3, а отже суперечить вимогам закону, що діяв на час відчуження, і згідно зі ч.1 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України, має бути визнаний недійсним з моменту укладення, що погоджується з вимогами ст. 236 ЦК України. Щодо договору дарування від 29.04.2013 ОСОБА_3 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, суд дійшов висновку, що його також потрібно визнати недійсним з моменту укладення даного договору, оскільки договір про визначення часток у спільному майні подружжя від 29.04.2013 є недійсним з моменту укладення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 5 ст. 114 КПК України (1960 року), постанови слідчого, винесені відповідно до закону в кримінальній справі, яка перебуває в його провадженні, є обов'язковими для виконання всіма підприємствами, установами та організаціями, осадовими особами і громадянами.

Частиною 1 ст. 178 ЦК України передбачено, що об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужувати або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи.

Так, районним судом обґрунтовано та вмотивовано було зроблено висновок про те, що правочини стосовно квартири АДРЕСА_2 від 31.01.2012 є укладеними з порушеннями вимог ст. 203 ЦК України, та на підставі цього підлягають визнанню недійсними.

Факт необізнаності ОСОБА_3 про існування обтяжень на майно ОСОБА_6 та відсутність реєстрації вказаних обтяжень вказаного висновку не спростовують.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017, прийнятої за наслідками розгляду справи № 6-2552цс16, за яким зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Той факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Відповідно до приписів ст. 120 СК України у разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі.

Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Так, районним судом було вірно встановлено, що право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстроване під час дії режиму окремого проживання подружжя - 25.04.2013, що є безумовною підставою для визнання договору про визначення часток у спільному майні подружжя недійсним, із подальшим визнанням недійсними правочинів, укладених на його підставі.

Обґрунтовано та відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України визнавши договір дарування від 31.01.2012р. недійсним внаслідок невідповідності вимог закону, суд першої інстанції безпідставно вказав, що він має ознаки фіктивного з огляду на те, що відчужувач майна залишився їх користувачем. Оскільки на виконання цього договору, як правильно встановив суд, новий власник у законному порядку зареєстрував набуте на його підставі право власності - висновки суду про фіктивні ознаки не можна вважати належним чином обґрунтованими. Однак в цілому ця помилка не вплинула на висновки суду про незаконність спірних договорів і тому є формальною за своїм змістом, що відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України у даному випадку не має правового значення.

Таким чином, з огляду на те, що судом першої інстанції було ухвалено рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права, висновки суду не спростовані доводами апеляційної скарги, колегія суддів на підставі ст. 308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу та залишає без змін оскаржуване рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -