У х в а л а

іменем україни

20 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Євтушенко О.І.,

Кузнєцова В.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору споживчого кредиту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 04 липня 2005 року між ним та банком було укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав кошти у розмірі 25 440,21 доларів США зі строком повернення до 10 липня 2025 року. Вважає, що кредитний договір порушує його права, як споживача фінансових послуг, оскільки дії банку при його укладенні розцінює як недобросовісні, та такі, що ввели його в оману, тому просив визнати його недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Судами установлено, що 14 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № MRH0GK04000036, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 25 440,21 доларів США, зі строком повернення - до 10 липня 2025 року (п.п. 1.1, 1.2, 2.2.1., 2.2.2., 2.2.3 договору).

Згідно положень ст. ст. 202, 204, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, він є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 зазначав про те, що при укладенні договору він не був попереджений про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе він - споживач; під час укладення кредитного договору банк не мав відповідної ліцензії на здійснення валютних операцій; в укладеному кредитному договорі відсутні такі істотні умови, як порядок погашення кредиту, порядок зміни та припинення дії договору, текст договору умисно викладений мізерними літерами, умови заплутані, що вводить в оману щодо умов отримання кредиту.

Згідно з п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 (далі - Пленум), саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання недійсним кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Як вбачається зі змісту оспорюваного кредитного договору, сторони передбачили усі істотні умови договору відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів і дійшли згоди щодо усіх умов, на яких він укладався. Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, тип відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору була надана позичальнику і не оспорювалася ним.

Положеннями п.п. 1.1,1.2 кредитного договору від 14 липня 2005 року передбачено, що банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк 240 місяців по 10 липня 2025 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 25 440, 21 доларів США, в тому числі: 21 500 доларів США - для придбання нерухомості; 3940,21 доларів США - на оплату страхових платежів, з оплатою за користування кредитом процентів в розмірі 0, 92 % в місяць на суму залишку заборгованості і щомісячної комісії в розмірі суми 0,18 % від суми виданого кредиту. Погашення заборгованості за кредитом, процентами та комісії здійснюється щомісячно в період з 21 по 25 число кожного місяця у розмірі по 263,46 доларів США. Для виконання даного договору банк відкрив позичальнику рахунок для зарахування коштів, направлених на погашення заборгованості, кредитний рахунок, рахунок по процентам, рахунок для обліку комісії (а.с. 11-12).

Аналіз змісту оспорюваного кредитного договору від свідчить про те, що всі пункти договору відповідають вимогам чинного законодавства.

Як вбачаться з тексту оспорюваного кредитного договору, позичальник ОСОБА_2 своїм підписом, підтвердив факт ознайомлення зі змістом договору, з умовами кредитування, за якими наданий кредит, та погодився на його умови, що свідчить про те, що договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача; будь - яких застережень або заперечень при укладенні договору від позичальника не надходило (а.с.12).

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано відхилили доводи позивача про те, що він не був обізнаний з порядком погашення щомісячних платежів та сукупною вартістю кредиту спростовується текстом оспорюваного договору, підписаного позивачем, з якого вбачається, що сума кредиту видана на 240 місяців. Погашення заборгованості за кредитом, процентами та комісії здійснюється щомісячно в період з 21 по 25 число кожного місяця в розмірі по 263, 46 доларів США.

При цьому, відхиляючи доводи позивача, що банк не мав права видавати кредит в іноземній валюті та в разі ознайомлення з ризиками коливання курсу долара США, договір би не укладав зовсім, суди правильно виходили з такого.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в країні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Основним законодавчим актом, що регулює режим здійснення операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 (далі - Декрет), відповідно до п. 2 якого резиденти та нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно зі ст. ст. 19, 47, 49 цього Закону банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається Національним банком України. Банки мають право на підставі банківської ліцензії здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені та на власний ризик, на власних умовах, незалежно від виду валюти, яка використовується.

Статтею 5 цього Декрету передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних або індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам та нерезидентам на здійснення разової операції на період, необхідний для такої операції.

Відповідно до п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою правління НБУ №275 від 17 липня 2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких є операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення оспорюваного договору банк мав банківську ліцензію від 04 грудня 2001 року № 22 на право здійснення банківських операцій, визначених п.1-5 ч. 1 та ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл № 22-2 від 29 липня 2003 року на право здійснення банківських операцій, визначених п.1-4 ч.1 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з додатком до цього дозволу № 22-2 від 29 липня 2003 року.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що оспорюваний договір відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки укладений у письмовій формі; сторони мають необхідний обсяг цивільної дієздатності та домовилися щодо усіх істотних умов договору; позивач був ознайомлений з умовами отримання та користування кредитом, відсотковою ставкою, можливістю дострокового повернення кредиту; волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі; договір спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним - позивач отримав суму кредиту, використав отримані ним кошти на власний, а укладення оспорюваного кредитного договору і здійснення кредитних операцій за даним договором у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогами ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення без змін оскаржуваних судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: О.І. Євтушенко

В.О. Кузнєцов