Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №315/914/14 Головуючий у 1 інстанції: Ярош С.О.
Провадження № 22-ц/778/3347/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

секретар: Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, оформленим у вигляді письмової розписки від 22.01.2014р., який разом з сумою інфляційних втрат та 3 % річних становить 48 621,12 грн.

Заочним рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 борг за договором позики від 22.01.2014 року в сумі 42 100 грн. з урахуванням індексу інфляції станом на 16.12.2014 року в сумі 5 734,02 грн., трьох процентів річних за весь час прострочення станом на 16.12.2014 року в сумі 787,10 грн., а також витрати за сплату судового збору в сумі 486,21 грн., а всього 49 107,33 грн.

Ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 05 липня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає

задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 22.01.2014р. ОСОБА_3 склав письмову розписку про те, що взяв у ОСОБА_5 5000 у.о. ( еквівалент 42100 грн.) та зобов`язався в строк не пізніше 31.01.2014р. повернути 2000 у.о. (еквівалент 16 840 грн.) (а.с.5).

Після 31.01.2014р. відповідачем позивачу не було повернуто ніяких коштів за вказаною розпискою. Тому 17.06.2014р. позивач надіслала ОСОБА_3 вимогу про повернення боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за весь час прострочення, але боржник залишив цю вимогу без реагування та коштів не сплатив.

Позивач в позовній заяві вказувала, що під умовними одиницями мались на увазі долари США, еквівалент яких у гривнях первісно і просила стягнути з відповідача у сумі 60 000 грн., а також 3 % річних та інфляційні втрати.

В подальшому уточнила позов, вказавши, що у відповідності до положень ст.ст. 192, 533 ЦК України валютою платежу є гривня, тому вона просила стягнути з відповідача 42 100 грн. боргу за договором позики, 787,10 грн. - суму 3 % річних, 5 734,02 грн. - суму інфляції.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У відповідності до ч.1 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Врахувавши з»ясовані в ході розгляду справи обставини та встановлені на їх підставі правовідносини між сторонами у справі, а також вищезазначений правовий висновок ВСУ, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами маються договірні відносини з повернення позики в сумі 42 100 грн., отриманої ОСОБА_3 від ОСОБА_5, але не повернутої ані в частині у сумі 16840 грн. в обумовлений строк до 31.01.2014р., ані в іншій частини в сумі 25260 грн. на вимогу позивача від 17.06.2014р., що підтверджується знаходженням оригіналу розписки у позикодавця.

В апеляційній скарзі стороною відповідача в особі представника ОСОБА_4 не оспорюється написання ОСОБА_3 розписки від 22.01.2014р., але наголошується на тому, що судом не було з»ясовано її дійсну правову природу. Зазначається, що ця розписка є похідною від іншої розписки від 23.08.2013р., за якою з відповідача вже стягнуті кошти.

Колегією при перевірці вказаних стверджень представника апелянта було досліджено додані до скарги докази, які у зв»язку з ухваленням заочного рішення не були надані суду першої інстанції.

Із заочного рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 21 грудня 2015р. у іншій справі № 2/315/134/15 вбачається, що в ній спір виник між тими ж сторонами, де на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_3 був стягнутий борг за договором позики в сумі 70 000 грн., який оформлено розпискою від 23.08.2013р. ( а.с. 80-81).

В рішенні встановлено, що за цією розпискою ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_6 суму в розмірі 5 000 у.о., яку зобов»язався повернути до 30.08.2013р. ( копія розписки - а.с. 108).

Отже, на підтвердження боргових зобов»язань у тій справі малась інша розписка від 23.08.2013р., та в розписці від 22.01.2014р. у цій справі не зазначається про те, що це є одним і тим же боргом, або, що це є будь-якою непогашеною частиною старого боргу, а рівно, що це є новацією старого боргу.

Відтак, наявність оригіналу розписки у позикодавця безспірно свідчить про те, що борг позичальником погашений не був.

Також представник апелянта зазначає, що у позичальника не виникло обов»язку погашати другу частину боргу, оскільки позивачем не було доведено направлення відповідної вимоги позичальнику.

З розписки від 21.01.2014р. вбачається, що суму у розмірі 16840 грн. ОСОБА_3 зобов»язався повернути до 31.01.2014р. Щодо решти отриманої суми строк її повернення не був визначений сторонами, тому у відповідності до ч. 2 ст. 1049 ЦКУ вона підлягає поверненню протягом 30-денного строку з дня пред»явлення вимоги, або у строк, визначений позикодавцем у вимозі.

Для дослідження цих обставин колегією було витребувано у сторони позивача відповідні документи, які б свідчили про пред»явлення вимоги, якої в матеріалах справи не малось, про що зазначалось апелянтом у апеляційній скарзі.

З наданої письмової вимоги, яка задана на пошту згідно поштового штемпеля 17.06.2014р., ОСОБА_5 вимагала від ОСОБА_3 повернути їй борг за договором позики від 22.01.2014р. Ця вимога була спрямована за зареєстрованим місцем мешкання боржника ( номер поштового відправлення 34), але повернулась у зв»язку з його не проживанням за вказаною адресою.

Представник апелянта надала копію іншої вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про повернення грошей за договором позики від 23.08.2013р., яка також здана на пошту 17.06.2014р., але як слідує з оригіналів документів, оглянутих в суді апеляційної інстанції, наданих представником позивача, вказане поштове відправлення має інший номер.

Із зазначеного випливає, що 17.06.2014р. ОСОБА_5 спрямувала ОСОБА_3 одразу дві вимоги: як про повернення коштів за розпискою від 23.08.2013р., так і за розпискою від 22.01.2014р., що додатково свідчить про наявність двох самостійних договорів.

Те, що вимогу від 17.06.2014р. про повернення позики за розпискою від 22.01.2014р. боржник не отримав, не має правового значення, оскільки стаття 1049 ЦК України пов»язує строк настання платежу та право позикодавця стягувати борг з моментом пред»явлення вимоги, та не ставить в залежність від отримання цієї вимоги боржником.

Отже, сукупністю досліджених доказів та знаходженням оригіналу розписки у позикодавця, яка не містить посилань на іншу розписку та інші боргові зобов»язання, доведено обґрунтованість вимог позивача, і цих обставин та доказів сторона відповідача не спростувала в ході апеляційного розгляду справи. Тому згідно зі статтею 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Ті обставини, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, оскільки за місцем своєї реєстрації не проживає, не є підставою для скасування рішення, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

В цій справі рішення визнано колегією законним і обґрунтованим, а порушень норм процесуального права не відбулось, оскільки судові повістки спрямовувались відповідачу за його місцем реєстрації, та у відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України за відсутності його в цій адресі вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314-315, 324 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: