У Х В А Л А

31 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 3 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено: здійснено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4; визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 551 грн 20 коп. понесених витрат на оплату судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 3 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 листопада 2016 року залишено без змін.

У жовтні 2017 року від ОСОБА_4 надійшла до Верховного Суду України заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 57, 60, 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення заявниця посилається на постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2641цс15 ), в якій, на її думку, зазначені норми матеріального права застосована по-іншому.

Одночасно ОСОБА_4 звернулась з клопотанням про поновлення строку для подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року, пропущеного з поважних причин, зокрема, направлення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ копії судового рішення заявниці лише 2 серпня 2017 року, що підтверджується копією супроводжувального листа вих. № 42871/0/19-17 від 2 серпня 2017 року.

Відповідно до частини третьої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подається заява про перегляд, або з дня прийняття постанови Верховного Суду України, на яку здійснюється посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

Частиною четвертою статті 356 ЦПК України передбачено, що в разі пропущення строку, встановленого частинами першою - третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява. Питання про поновлення строку вирішується колегією суддів під час вирішення питання допуску справи до провадження.

Клопотання заявниці про поновлення строку для подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року, підлягає задоволенню, оскільки обставини, на які посилається заявниця свідчать про поважність причини пропущення вказаного процесуального строку, зокрема несвоєчасне направлення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ копії судового рішення.

Разом з тим, перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, виходив з наданих сторонами доказів, встановлених фактичних обставин у справі й положень статей 60, 61, 65, 70 СК України та дійшов висновку про те, що спірний будинок з господарськими будівлями і спорудами є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний у період шлюбу сторін та за спільні кошти. Крім того, суд зазначив, що доводи відповідачки про те, що спірна квартира придбана нею за кошти її матері, не підтверджені доказами.

У наданій для порівняння постанові від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2641цс15) Верховний Суд України, виходячи з положень статей 60, 57 СК України, дійшов висновку про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Крім того, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, порівняння зазначеної постанови Верховного Суду України зі змістом судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судове рішення суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Поновити ОСОБА_4 строк для подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя за заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко