Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Гримич М.К., Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 10 травня 2016 року, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва

від 30 травня 2016 року та ухвали апеляційного суду м. Києва від 23 серпня

2016 року,

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, який ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року, залишено без розгляду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 169, п. 3 ч. 1

ст. 207 ЦПК України.

У лютому 2016 року ОСОБА_5 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_4, посилаючись на те, що за умовами договору позики від

17 лютого 2015 року, оформленого розпискою, вона отримала в позику від ОСОБА_4 100 000 грн грошових коштів для особистих потреб.

Вказувала, що ОСОБА_4 вона не знає, договір позики з ним не укладала, грошових коштів від нього не отримувала. Разом з тим, умови договору позики від 17 лютого 2015 року вона приймає.

Зазначала, що у розписці від 17 лютого 2015 року вказано, що кошти в розмірі 100 000 грн отримав саме ОСОБА_4, а не ОСОБА_5, якій вони призначалися. Станом на 8 лютого 2016 року ОСОБА_5 вказаних грошових коштів від ОСОБА_4 не отримувала, а тому вважає, що має право стягнути з нього борг за договором позики від 17 лютого 2015 року в сумі 100 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовлено.

У травні 2016 року ОСОБА_5 подала до суду заяву про розподіл судових витрат та стягнення за рахунок держави на її користь 9900 грн, понесених нею витрат на правову допомогу адвоката. Посилалася на те, що є інвалідом 2 групи, а при ухваленні судового рішення судом не вирішено питання про відшкодування витрачених нею коштів на правову допомогу адвоката.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_5 про розподіл судових витрат відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року залишено без змін ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва

від 30 травня 2016 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_5 про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Вирішуючи спір суди, правильно застосували положення ст. ст. 1046-1050 ЦК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), встановили фактичні обставини справи та прийшли вірного правового висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту існування між сторонами договірних правовідносин по передачі ОСОБА_5 грошових коштів ОСОБА_4

Відмова у стягненні витрат на правову допомогу ґрунтується на ст. 88 ЦПК України.

Так, належним чином перевіривши доводи заяви ОСОБА_5 про розподіл судових витрат, суди дійшли обґрунтованих висновків, що витрати останньої на правову допомогу в розмірі 9 900 грн не підтверджено належними доказами, оскільки акт прийому-передачі виконаних робіт (послуг) до договору про надання правової допомоги від 1 вересня 2015 року не містить детального розрахунку таких витрат. Крім того, квитанція

від 1 листопада 2015 року містить лише підпис адвоката ОСОБА_6, а тому не може вважатися документом фінансової звітності.

Оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні її заяви про розподіл судових витрат та відшкодування за рахунок держави понесених нею витрат на правову допомогу, обґрунтовані, їх зміст і мотиви відмови відповідають нормам, якими регулюються дані правовідносини.

Доводи касаційної скарги зводяться до наведення норм права та трактування їх заявником.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня

2016 року та ухвали апеляційного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Кафідова