АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4198/17 Справа № 202/4604/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бєсєда Г. В. Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 року м. Дніпро

08 серпня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання факту прописки незаконним, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання факту прописки незаконним /а.с.3-5/.

Обґрунтовувала свої вимоги тим, що 23 квітня 2004 року основним наймачем квартири АДРЕСА_1 є вона, до 23 квітня 2004 року основним наймачем квартири був її чоловік. ЇЇ син - ОСОБА_4 разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 та дітьми проживали в будинку по АДРЕСА_2, та ОСОБА_3 була зареєстрована в цьому будинку з 13 грудня 1983 року до 04 липня 1997 року. Періодично відповідач проживала в її квартирі, але не тривалий час. Після розлучення у 1999 році вона продовжувала проживати в квартирі, однак, те що вона зареєструвались в ній, їй було не відомо. Зазначала, що з 2007 року вона постійно намагалась визнати прописку відповідача незаконною, але у зв'язку з відсутністю необхідних документів та інформації, вона не змогла це зробити. 31 жовтня 2016 року за черговим її зверненням до КПЖ РЕП Індустріального району, вона отримала довідку, в якій було зазначено, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в її квартирі з 08 вересня 1997 року. Наголошувала, що ні вона, ні її син ОСОБА_4, і тим більше її чоловік ОСОБА_5 надання згоди на реєстрацію відповідача не надавали, будь-яких заяв не писали і про наявність незаконної реєстрації їй стало відомо 3 липня 2015 року. Просить суд визнати факт прописки ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 08 вересня 1997 року незаконним.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено /а.с. 128-130/.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.ст.3,11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України, за положеннями якої під способами захисту суб'єктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення(визнання) порушених(оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, право якої порушено, може скористатися відповідно до ст.16 ЦК України, не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 08 вересня 1997 року.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2008 року виділено ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в користування кімнати, площею 17,3 кв.м. та 9,3 кв. м. в квартирі АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 виділено в користування кімнату, площею 14,8 кв.м. у зазначеній вище квартирі.

Рішенням Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради № 346 від 22 листопада 2013 року розділені особові рахунки позивача та відповідача.

ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 23 січня 2014 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 на 63/100, реєстраційний номер 3/11-14.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач обрала неналежний спосіб захисту прав та інтересів, оскільки суперечить ст. 16 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків та інших осіб, особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 роз'яснив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати: чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлено угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Отже, реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому питання, пов'язані з нею повинні вирішуватися тільки за втрати особи права користування цим житлом.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

Максюта Ж.І.