Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 2-233/2010 Головуючий у 1 інстанції: Куценко О.О.
Провадження № 22-ц/778/3301/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 05 березня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Комунального підприємства «Якимівське бюро технічної інвентаризації» про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2010 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2, КП «Якимівське бюро технічної інвентаризації» про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову зазначили, що відповідно до рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2009р. власником механічної майстерні та адміністративної будівлі, які розташовані по вул. Ватутіна, 79 в с. Володимирівка Якимівського району Запорізької області є ОСОБА_2. 17 листопада 2009 р. вони вирішили купити у ОСОБА_2 ці об»єкти нерухомості, тому 18 листопада 2009р. заплатили йому 140 000 грн., про що ОСОБА_2 написав розписку про отримання грошей, а також передав їм оригінали документів, які підтверджують право власності на механічну майстерню та адміністративну будівлю по вул. Ватутіна, 79 в с. Володимирівка Якимівського району Запорізької області. ОСОБА_2 завірив, що у строк до 20 грудня 2009р. договір купівлі-продажу буде укладений нотаріально, однак в подальшому став відмовлятися від укладання договору та його нотаріального посвідчення. Вони звернулись до нотаріальної контори в смт. Якимівка Запорізької області з розпискою ОСОБА_2 про отримання ним коштів в рахунок продажу зазначеного нерухомого майно для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, але їм було повідомлено про необхідність особистої присутності продавця при укладанні договору купівлі-продажу.

У зв»язку з відсутністю на теперішній час можливості відповідно до чинного законодавства укласти договір купівлі-продажу, захистивши своє набуте право власності, оскільки ними були виконані всі умови договору, виплачені гроші за майно, позивачі просили суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 18 листопада 2009р. механічної майстерні та адміністративної будівлі, які розташовані по вул. Ватутіна, 79 в с. Володимирівка Якимівського району Запорізької області, укладений між ними та ОСОБА_2; визнати за кожним з позивачів право власності на 1/2 частину механічної майстерні А-1 загальною площею 1666,5 кв. м та 1/2 частину адміністративної будівлі А-1 загальною площею 139,2 кв. м, які розташовані по вул. Ватутіна, 79 в с. Володимирівка Якимівського району Запорізької області; зобов'язати КП «Якимівське бюро технічної інвентаризації» провести державну реєстрацію права власності за позивачами на відповідні частки у вказаному нерухомому майні.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 05 березня 2010 року позов задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі продажу від 18 листопада 2009 року механічної майстерні та адміністративної будівлі, які розташовані по вул. Ватутіна, 79 в с. Володимирівка Якимівського району Запорізької області, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину механічної майстерні А-1 загальною площею 1666,5 кв. м та на 1/2 частину адміністративної будівлі А-1 загальною площею 139,2 кв. м, які розташовані по вул. Ватутіна, 79 в с. Володимирівка Якимівського району Запорізької області.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину механічної майстерні А-1 загальною площею 1666,5 кв. м та на 1/2 частину адміністративної будівлі А-1 загальною площею 139,2 кв. м, які розташовані по вул. Ватутіна, 79 в с. Володимирівка Якимівського району Запорізької області.

Зобов'язано Комунальне підприємство «Якимівське бюро технічної інвентаризації» провести державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - за кожним на 1/2 частину А-1 механічної майстерні загальною площею 1666,5 кв. м та на 1/2 частину А-1 адміністративної будівлі загальною площею 139,2 кв. м, які розташовані по вул. Ватутіна, 79 в с. Володимирівка Якимівського району Запорізької області.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. А також застосувати поворот виконання скасованого рішення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2009р. є власником нерухомого майна: механічної майстерні та адміністративної будівлі, які розташовані по вул. Ватутіна, 79 в с. Володимирівка Якимівського району Запорізької області.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в позові зазначали, що фактично між ними як покупцями та ОСОБА_2 як продавцем було досягнуто всіх істотних умов щодо продажу вказаних об»єктів нерухомого майна, ними було сплачено ОСОБА_2 вартість майна, а останнім були передані їм всі оригінали документів на це майно. Проте в подальшому ОСОБА_2 став ухилятися від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу цього нерухомого майна, тому просили визнати дійним договір купівлі-продажу механічної майстерні та адміністративної будівлі, які розташовані по вул. Ватутіна, 79 в с. Володимирівка Якимівського району Запорізької області та визнати за ними право власності на це майно по ? частці за кожним.

Задовольняючи вказаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 фактично укладена і виконана угода купівлі-продажу механічної майстерні та адміністративної будівлі, проте відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення відповідної угоди. Тому суд вважав, що є наявним порушене право позивачів, яке підлягає захисту в обраний ними спосіб.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що про розгляд цієї справи не був обізнаний, в судові засіданні не викликався, а наявну у матеріалах справи заяву про визнання позову суду не надавав та не підписував.

Дослідивши вказані доводи апеляційної скарги за матеріалами справи, колегія встановила, що позовна заява ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надійшла до суду 03 березня 2010р. та в цей же день було відкрито провадження у справі, хоча позовна заява не була оплачена судовим збором, і справу призначено до розгляду на 05 березня 2010р., тобто без урахування строку для вручення позовної заяви відповідачу та направлення сторонам судових повісток ( а.с. 3).

Відомостей про направлення відповідачу ОСОБА_2 позовної заяви та судових повісток сторонам матеріали справи не містять.

Не зважаючи на це, в матеріалах справи з»явились заяви від ОСОБА_3, ОСОБА_4 від 05.03.2010р. про розгляд справи у їх відсутності та із проханням про задоволення позову ( а.с. 12, 13).

Також справа містить заяву від 05.03.2010р. від ОСОБА_2, який визнає позов у повному обсязі та просить розглянути справу у його відсутності ( а.с. 14).

Вказана заява не містить штампу реєстрації її як вхідної кореспонденції, яка надійшла до суду, не містить конверту про її надходження поштою, а сам відповідач, як слідує з матеріалів справи, до судового засідання 05 березня 2010р. не з»являвся, та взагалі не повідомлявся про нього, що свідчить про безпідставне приєднання до матеріалів справи заяви, пересвідчитись у походженні якої суддя не міг.

Між тим, судом ця заява від імені ОСОБА_2 була взята до уваги як така, що підтверджує обізнаність відповідача про наявність справи та про судове засідання, а також як така, що у відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України свідчить про визнання позову відповідачем, у зв»язку з чим судом ухвалено рішення у відповідності до положень ч. 4 ст. 130 ЦПК України, тобто про задоволення позову без ретельного, всебічного та повного з»ясування всіх обставин справи, що призвело до її неправильного вирішення.

Відповідно до положень ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Тому, насамперед, при розгляді справи суд першої інстанції повинен був з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з ч. 2 ст. 220 ЦК, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 13 ППВСУ № 9 від 06.11.2009 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Окремо Верховний Суд вказує, що однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Отже, само лише небажання сторони правочину нотаріально посвідчувати договір не може бути підставою для визнання такого договору дійсним.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції при вирішення питання про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на придбане майно повинен перевірити наступне: підстави недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору; обставини та письмові докази, які підтверджують факт того, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору; належні докази того, що відбулося повне або часткове виконання умов договору; докази, що одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, а саме, факт безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину; остаточна втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Проте суд першої інстанції не врахував, що договір купівлі-продажу згідно ст. 657 ЦК підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, і, відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачами права власності на спірне нерухоме майно.

Отже, пославшись на ч. 4 статті 130 ЦПК України, суд фактично не дотримався її вимог щодо можливості прийняття визнання позову та задоволення у такому разі позовних вимог лише за умови наявності для того законних підстав, яких у цій справі не мається.

Відтак, судом допущено одночасно порушення і норм матеріального, і норм процесуального права, які у відповідності до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування оскаржуваного рішення суду із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі разом із скасуванням рішення просить допустити поворот виконання цього рішення шляхом скасування державної реєстрації за ОСОБА_3, ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину кожного у механічній майстерні загальною площею 1666,5 кв. м та на 1/2 частину кожного у адміністративній будівлі загальною площею 139,2 кв. м, які розташовані по вул. Ватутіна, 79 в с. Володимирівка Якимівського району Запорізької області.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 380 ЦПК питання про поворот виконання рішення вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року №

13-рп/2011 поворот виконання рішення це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.

Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Між тим, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 29.11.2017р. адміністративна будівля літ. А-1 площею 139 кв. м має інший статус та зазначена як житлова нерухомість за адресою: Запорізька обл., Якимівський р-н, с. Володимирівка, вул. Ватутіна, 79-А, та ? частина її належить ТОВ «Барекян»; в ? частці механічна майстерня також є власністю ТОВ «Барекян».

Оскільки поворот виконання можливий лише, якщо майно не було відчужено стороною, яка набула його на підставі скасованого рішення, то в даному випадку у застосуванні повороту виконання апелянту ОСОБА_2 слід відмовити.

У відповідності до положень ст. 88 ЦПК України, ухвалюючи нове рішення, колегія вирішує питання про розподіл судових витрат, які у зв»язку із задоволенням апеляційної скарги підлягають компенсації у сплаченій за її подання сумі шляхом стягнення з позивачів у рівних частках на користь відповідача.

Так, згідно квитанції про сплату судового збору за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив 1540 грн. ( а.с. 34), тому з кожного з позивачів підлягає стягненню на його користь по 770 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314-316, 324 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 05 березня 2010 року у цій справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, КП «Якимівське бюро технічної інвентаризації» про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на механічну майстерню та адміністративну будівлю по вул. Ватутіна, 79 в с. Володимирівка Якимівського району Запорізької області - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1540 грн. по 770 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_5