Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 318/674/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Васильченко В.В. Провадження № 22-ц/778/130/17 Суддя-доповідач: Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Бабак А.М.,

Полякова О.З.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області про визначення місця проживання дитини.

В позові зазначала, що з 1999 року вона з відповідачем перебувала у шлюбі, який був зареєстрований Кам'янсько-Дніпровським відділом РАЦС Запорізької області, актовий запис № 62. Від цього шлюбу мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Спільне життя з відповідачем не склалося через втрату почуття любові і поваги в питаннях побуту і виховання дітей, тому 28.10.2015 року Кам'янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області було ухвалене рішення про розірвання шлюбу. З червня 2015 року діти проживали з батьком ОСОБА_3 З 12.03.2016 року молодша донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає з нею. Позивач вважає, що відповідач не надає належні умови виховання доньці, не забезпечує її потреби в моральному та духовному розвитку, атмосфера в сім'ї відповідача несприятливо впливає на дитину і це відбивається на її психологічному стані, що підтверджується висновком психолога. Також позивач зазначає, що вона матеріально забезпечена, за договором дарування має на праві власності житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2. Позивач зазначає, що відповідач чинить перепони у спілкуванні з дітьми та відмовляється передати на постійне проживання молодшу доньку. Старша донька, ОСОБА_5, яка досягла 14-ти річного віку, визначила, що бажає проживати з батьком. Оскільки мирним шляхом визначити місце проживання молодшої доньки не виявляється можливим, вона змушена звернутися до суду за захистом прав та інтересів.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 з нею.

Заочним рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

ОСОБА_4 надані заперечення на апеляційну скаргу, в яких вона вважає доводи апеляційної скарги безпідставними і просить залишити рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Шовкопляс Ю.В. та представника відповідача адвоката Васильєвої О.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини та відповідні правовідносини.

ОСОБА_4 з 1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3

Сторони мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

28.10.2015 року шлюб сторін розірвано, що підтверджується рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області.

За висновком органу опіки та піклування Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області від 05.08.2015 р. за № 01-01-23/0758 орган опіки вважає доцільним визначити місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю.

Позивач ОСОБА_4 працює та матеріально забезпечена.

Позивачу за договором дарування на праві приватної власності належить житловий будинок та земельна ділянка, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується договорами дарування від 02.03.2009 p., копіями державних актів серія НОМЕР_1 та серія НОМЕР_2 (а.с. 14-18).

Позивач ОСОБА_4, крім належного їй на праві власності будинку, на даний час проживає за адресою: АДРЕСА_1, яку винаймає на тривалий час.

Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_4 за цією адресою, позивачкою створені комфортні умови для проживання, виховання і розвитку малолітньої дитини, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

ОСОБА_4 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

ОСОБА_4 позитивно характеризується за місцем роботи.

У судовому засіданні суду першої інстанції заслухано думку малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка суду повідомила, що бажає проживати разом з обома батьками.

Суд першої інстанції вірно застосував положення ст. 19 СК України, яка вказує, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно висновку органу опіки та піклування Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області від 05.08.2015 р. за № 01-01-23/0758 орган опіки не має можливості визначення місця проживання дітей з батьком ОСОБА_3 та вважає доцільним визначити місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції правильно застосував при вирішенні справи норми матеріального права, міжнародне право, яке є пріоритетним відносно національних норм права.

Суд вірно вказав, що відповідно до ст. З Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, судам роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

В силу приписів принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, крім тих випадків, коли є виключні обставини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином виходив із закріпленого ч.8 ст.7 СК України правила щодо регулювання сімейних відносин з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів виходить з такого.

Суд встановив всі факти, необхідні для вирішення спору, при ухвалені рішення дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлених обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Частина апеляційної скарги не містить доводів на спростування висновків рішення суду першої інстанції. Докази та обставини, на які посилається апелянт були предметом дослідження судом першої інстанції. При їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою.

ОСОБА_3 не навів належних та допустимих доказів, з приводу того, які виняткові обставини дають підстави визначити місце проживання малолітньої дитини з ним, а не матір'ю.

Таким чином, виняткових обставин, за наявності яких малолітня дитина в її інтересах може бути розлучена з матір'ю, судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги, що суд надав перевагу інтересам позивача, порушив принцип змагальності сторін, щодо рівності прав на подання доказів не мають свого підтвердження, оскільки з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, застосовуючи принцип рівності прав батьків у питаннях їх участі у вихованні дитини, виходив з максимального можливого урахування інтересів дитини, як передбачено ч.8 ст. 7 СК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір'ю.

Доводи апеляційної скарги, в яких йдеться про те, що позивач проживає із співмешканцем, не можуть спростувати висновки рішення, оскільки встановлено, що її шлюб з відповідачем розірвано.

Відповідно ст. 271 ЦК України особа вільно, на власний розсуд визначає свою поведінку у сфері свого приватного життя, а тому вказані відповідачем доводи не мають значення для вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги, що суд не врахував домовленості сторін щодо проживання обох дітей з батьком, не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідачем не надано доказів існування такої домовленості, а фактичні обставини справи спростовують можливість її існування.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував, що неповнолітні діти мають проживати разом, не можуть спростувати висновки рішення суду, яким встановлено, що старша донька сторін реалізувала передбачене ч.3 ст.160 СК України право самостійно обирати своє місце проживання. При цьому норми СК України не пов'язують реалізацію права дитини, що досягла чотирнадцятирічного віку, на самостійне обрання свого місця проживання з питанням щодо визначення місця проживання іншої малолітньої дитини сторін.

Під час апеляційного розгляду справи враховано висновки постанови Верховного Суду України у справі №757/11568/15ц від 14.12.2016р., в якій зазначено, що про неможливість проживання дітей разом з матір'ю свідчать лише виняткові обставини у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини.

Під час розгляду справи судом першої інстанції та апеляційним судом встановлена відсутність таких виняткових обставин.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: