Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_8 регіональний центр надання адміністративних послуг про визнання права приватної спільної сумісної власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_8 регіональний центр надання адміністративних послуг про визнання права приватної спільної сумісної власності на квартиру відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права.

Зазначає про те, що факт втрати позивачем правовстановлюючого документу, так само, як факт наявності у позивача правовстановлюючого документу, відповідачами не спростовано жодним доказом, а судом першої інстанції не встановлено відсутності у позивача права на звернення до суду з позовом в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України як на підставу для відмови у задоволенні позову.

Вказує на те, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру ОСОБА_1 є співвласником квартири, що знаходиться в м. Рівне по вул. В.Дивізії, 11 Б, кв. 58 і їй відповідно до положень ч.4 ст. 355 ЦК України у системному звязку із ст. 92 Конституції України, ч.2 ст. 370 ЦК України, належить 1/5 частка вказаної квартири.

Проте, за відсутності правовстановлюючого документа та внаслідок перешкод, що чинять відповідачі у процесі визнання державою права часткової власності на квартиру, вона обмежена у реалізації своїх прав власника, гарантованих ч.1 ст. 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу Першого Конвенції "Про захист прав людини та основоположних свобод", ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, що є протиправним. Також вказує на невиконання судом першої інстанції приписів ч.1 ст. 386 ЦК України, ст. 1, 4 ЦПК України, ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини та основоположних свобод".

Зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишився предмет позову, відповідно до якого вона просила визнати за нею право власності на 1/5 частку спірної квартири, яке у неї існувало на день звернення до суду, але внаслідок втрати правовстановлюючого документу, не могло бути підтверджено у визначеному законом порядку через відмову у офіційному визнанні державою в особі ЦНАПу її права на 1/5 частку квартири та заперечення проти офіційного визнання такого права відповідачами, чим фактично неправомірно обмежено її право розпорядження належним їй нерухомим майном.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити, покликаючись на подані заперечення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_8 регіональний центр надання адміністративних послуг завчасно був повідомлений про час і місце розгляду справи, однак до суду представник не з'явився та причин неявки не повідомив, а тому колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за його відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що оскільки субєктивне право ОСОБА_1 на право приватної спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 відповідачами не порушується, не оспорюється та не заперечується, жодних доказів на доведення протилежного позивачем не надано.

Такий висновок не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі хоч не заперечують, не оспорюють, але фактично порушують право ОСОБА_1 надаючи можливості його реалізувати, зокрема не надаючи їй своєї згоди та оригіналів документів на право власності на квартиру для розпорядження належною їй ідеальною часткою у праві власності, яку вона хоче подарувати доньці.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 30 грудня 1999 року Управлінням ЖКГ виконкому ОСОБА_8 міськради, квартира, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 (а.с.10).

Згідно рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №29472025 від 29 квітня 2016 року, ОСОБА_1 було відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, спільна сумісна на квартиру, що розташована в АДРЕСА_3, оскільки заявником була подана лише копія правовстановлюючого документа. Крім того, із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася лише одна особа, що суперечить чинному законодавству, відповідно до п.3 ч.2 ст. 369 ЦК України, згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (а.с.7).

В судовому засіданні в суді першої інстанції встановлено, що вказане свідоцтво не є втраченим, а знаходиться у відповідачів, що сторонами не заперечується.

Відповідно до ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

Квартира, яка знаходиться за адресою: вул. Волинської Дивізії, 11- Б, кв. 59, що в м. Рівне не може бути поділеною реально з виділенням в натурі, якоїсь її частини, оскільки є неподільною річчю. Вказана квартира є однокімнатною, загальною площею 35 м.кв., житлова площа 17,5 м.кв. та належить на праві спільної сумісної власності сторонам у справі.

Відповідно до ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі такого поділу майна, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом і право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Право ОСОБА_1 на 1/5 частку квартири відповідачами не заперечується, однак відповідачами і сприяння в реалізації її прав, як співвласника відсутнє.

Оскільки, реально в натурі неможливо поділити спірну квартиру з виділенням 1/5 її частки ОСОБА_1, то захистити її право можливо тільки визнанням за нею ідеальної її 1/5 частки у праві власності на цю квартиру та припиненням права спільної сумісної власності.

Вимоги про зобовязання ОСОБА_8 регіонального центр надання адміністративних послуг вчинити певні дії є безпідставними, оскільки центр не був відповідачем в справі, а лиш третьою особою.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки апелянт звільнена від сплати судового збору, і до задоволення підлягають її дві апеляційні вимоги, кожна з яких оплачується судовим збором по 606,32 грн., то з кожного відповідача підлягає до стягнення в прибуток держави по 303,16 грн.

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно зясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення місцевого суду до скасування, а позов до часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 303, п.3 ч.1 ст.307, 309 , 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 2017 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_8 регіональний центр надання адміністративних послуг про визнання права приватної спільної сумісної власності на квартиру задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частку квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_4.

Припинити право спільної сумісної власності сторін на кв.59 в б. 11-Б в м. Рівне.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь держави судові витрати з оплати судового збору в сумі по 303,16 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий : С.В. Боймиструк

Судді : С.О. Гордійчук

ОСОБА_9