Категорія 44Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої : Копаничук С.Г.

Суддів: Сала Т.Б., Марчук В.С.

при секретарі: Агеєвій Г.В.

за участю позивачки ОСОБА_2, представника позивачки ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника відповідачів ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_7 за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду від 19.10.2017 року,-

В с т а н о в и л а :

13.06.2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, зазначаючи, що вона, на підставі договору купівлі продажу від 11.12.2015 року, є власником квартири, яка знаходиться за адресою: м. Вінниця, 1 АДРЕСА_1. З 22.01.2016 року за проханням сина позивачки - відповідача ОСОБА_4, його дружина ОСОБА_5, та син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані у вище вказаній квартирі. ОСОБА_4 проживає у вказаній квартирі без реєстрації з 01.09.2016 року. Оскільки проживання відповідачів у вище вказаній квартирі перешкоджає їй як власнику, здійснювати право власності та розпорядження, просила суд виселити відповідачів та зняти їх з реєстрації.

Рішенням Вінницького міського суду від 19.10.2017 року в задоволенні позову відмовлено. Судові витрати залишено за рахунок позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить зазначене рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а по справі ухвалити нове рішення яким задовольнити її позов.

Зазначила, що суд безпідставно застосував до спірних вимог ст. ст. 116, 157 ЖК України та зробив помилкові висновки про входження відповідачів до складу членів її сім'ї, оскільки з моменту вселення її син та інші відповідачі не проживали з нею однією сім'єю, не мали спільного господарства, проживали в окремих кімнатах, мали окремі бюджети, не були пов'язані спільним побутом, окремо один від одного харчувались та вирішували побутові питання.

Вважає, що між нею та відповідачами виникли спірні відносини щодо захисту права власності, тому суд повинен був керуватись нормами права, які встановлюють права власника та їх гарантії, а саме ч.4 ст.41 Конституції України та ч. 1 та ч.2 ст.321 ЦК України.

Заслухавши доповідача, сторін, перевіривши матеріали справи ,рішення суду та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 383, 405 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема один з подружжя власника, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, а саме у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ по виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці

виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, органами прокуратури, внутрішніх справ тощо.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 11.12.2015 року, є власником квартири, яка знаходиться за адресою: м. Вінниця, 1 АДРЕСА_1.

22.01.2016 року на проханням сина позивачки та зі згоди останньої, у вказаній квартирі зареєстровані його дружина ОСОБА_5, та син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_4 проживає у вказаній квартирі без реєстрації з 01.09.2016 року, що підтверджується актом ПП «Бокуд», являючись власником іншої квартири в м.Нікополь.

Відповідно до висновку №01-00-011-44828 від 19.10.2017року орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним виселення та зняття з реєстраційного обліку дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 з спірної квартири.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що відповідачі - син позивачки, його дружина та дитина, вселились в квартиру позивачки як члени її сімї, проживають разом з нею у її квартирі, при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а тому набули права користування нею. Доказів порушення відповідачами правил співжиття у вказаній квартирі позивачкою не надано. Іншого житла в м. Вінниці у відповідачів не має.

Суд вірно оцінив докази в порядку ст.212 ЦПК України, правильно встановив обставини у справі, та визначив спірні правовідносини, вірно застосував правові норми, що їх регулюють та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі вселені в спірну квартиру не як члени сімї позивачки, проживали з нею не однією сім'єю, не вели спільного господарства не підтверджені належними і допустимими доказами. Так, матеріали справи не містять доказів про вселення відповідачів на інших підставах оренди, найму, тимчасового проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, з пояснень сторін та самої ОСОБА_2, позивачка вселила у придбану нею квартиру свого сина ОСОБА_4 з дружиною та дитиною, як членів сімї, розраховуючи в майбутньому на здійснення за нею догляду.

Посилання в апеляційній скарзі не те, що суд безпідставно не застосував до спірних відносин ст.41 Конституції України, ст. 391 ЦК України, не заслуговують на увагу.

Ст. 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз наведених правових норм у постанові по справі №6-14цс16 від 16.11.2016 року дав підстави Верховному Суду України дійти висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб ,які постійно проживають і ведуть спільне господарство разом з ним ,усунення порушень свого права власності в будь-який час.

Оскільки син позивачки та його дружина з дитиною були вселені позивачкою у квартиру як члени її сімї, набули рівне з нею право користування, позбавлення якого їх можливе лише з підстав, передбачених ст.ст. 116, 157 ЖК України.

Доводи про неправильність рішення в межах апеляційної скарги правильні висновки суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду від 19.10.2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча: С.Г. Копаничук

Судді: Т.Б. Сало

/підписи/

ОСОБА_8

Згідно з оригіналом:

Суддя: С.Г. Копаничук