Справа № 161/3151/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Плахтій ІБ.
Провадження № 22-ц/773/1481/17 Категорія: 27 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Галицька І.П.

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 травня 2016 року позов у даній справі задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VO25LON06228 від 11.09.2014 року в розмірі 131627 грн. 89 коп. та по 987 грн. 21 коп. судового збору з кожного.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення про стягнення з нього, як з поручителя, заборгованості, ухвалити нове про відмову в заявленому до нього позові.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі на підставі укладених 11.09.2014 року кредитного договору і договору поруки заборгували позивачу станом на 05.01.2016 року 131627,89 грн., які підлягають стягненню у солідарному порядку.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду в оскарженій частині залишити без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Статтями 553, 554 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку і відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. В такому разі боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Із матеріалів справи вбачається, що 11 вересня 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № VO25LON06228, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 107396,62 грн. зі сплатою 23% річних за користування кредитом із терміном повернення кредиту згідно з графіком зменшення поточного ліміту (додаток № 1 договору). Пунктом А.7 встановлено сплату пені у розмірі 0,128% за порушення позичальником будь-якого грошового зобовязання, нарахування якої починається на 32-й день, тобто наступний день, який слідує за днем повернення кредиту. При цьому проценти за користування кредитом та винагороди не нараховуються та не сплачуються (а.с. 8-11).

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 11.09.2014 року було укладено договір поруки № VO25LON06228/DP1, згідно якого відповідач ОСОБА_2, як поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Пунктом 1.1 сторони узгодили можливість збільшення обсягу відповідальності поручителя без додаткових узгоджень про такі збільшення (а.с.14).

06.04.2015 року між банком і ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін до кредитного договору № VO25LON06228 від 11.09.2014 року, згідно якого уточнено на певні періоди пріоритетність виконання зобовязань, узгоджено розмір заборгованості на цю дату та її складові, уточнено графік зменшення поточного ліміту, викладено пункти А.2, А.3, А.6, А.7 кредитного договору у новій редакції. Зокрема, визначено за користування кредитом сплату фіксованих процентів у розмірі 32% річних (А.6) та за порушення позичальником будь-якого грошового зобовязання визначено сплату пені у розмірі 0,178% від суми залишку непогашеної заборгованості за кожен день прострочки (А.7) (а.с. 12-13).

Також 06.04.2015 року було укладено Договір про внесення змін до договору поруки, укладеного між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, з якого вбачається, що поручитель ознайомлений та з ним погоджено внесення змін до кредитного договору (а.с. 242).

Судом першої інстанції встановлено порушення з боку відповідача ОСОБА_3 умов кредитного договору, що виразилося у неповерненні отриманих у банку грошових коштів.

Із розрахунку позивача вбачається, що станом на 05.01.2016 року у позичальника перед банком утворилася заборгованість у розмірі 131627,89 грн., з яких: 102865,83 грн. заборгованість за кредитом (тіло кредиту), 1991,23 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 20401 грн. пеня, 1000 грн. штраф (фіксована частина), 5369,83 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 4).

Виходячи з викладеного, кредитор мав право вимагати виконання зобовязання як від боржника, так і від поручителя, тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права у звязку з розглядом справи у його відсутності та неповідомлення його належним чином про час і місце розгляду справи не передбачено нормами чинного Цивільно-процесуального кодексу як підстава для скасування рішення суду. Разом з тим з матеріалів цивільної справи вбачається, що суд першої інстанції надсилав судову повістку (а.с. 27, 34), копію заочного рішення (а.с. 39) за адресою місця реєстрації відповідача ОСОБА_2, однак поштове відправлення повернуто до суду за закінченням терміну зберігання, що свідчить про небажання відповідача отримувати рекомендовану кореспонденцію, що надійшла від суду та добросовісно здійснювати свої права та обовязки (ч. 3 ст. 27 ЦПК України).

Апеляційним судом Волинської області забезпечено ОСОБА_2 реалізацію прав, гарантованих ст. 64 Конституції України, ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», та розглянуто справу у відкритому судовому засіданні з його участю та участю представника позивача, у цьому судовому засіданні заслухано усі пояснення і заперечення відповідача по суті спору, створено умови для здійснення прав, наданих учаснику судового процесу відповідно до положень статтей 6, 10, 27, 31 ЦПК України.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, на підставі положення п .2.1.2 Договору поруки та норм статтей 251, 252, 554 ЦК України, наводить доводи про припинення поруки та вважає, що пунктом 4.1 договору поруки не установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України. Такі доводи ґрунтуються на субєктивному, помилковому тлумаченні положень договору та норм закону у звязку з таким.

Із змісту пункту 1.1 договору поруки вбачається, що поручитель ОСОБА_2 надав поруку за кредитним договором, з кінцевим терміном повернення кредиту до 10.06.2015 року. Ця дата передбачалась у кредитному договорі як кінцевий строк виконання зобовязань за кредитним договором і не тотожна строку дії поруки.

Відповідно до п. 4.1 договору поруки, сторони домовились що порука за цим договором припиняється через 15 років після укладення цього договору.

Отже припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Тобто порука це строкове зобовязання, і у договорі поруки, укладеному з ОСОБА_2, цей строк становить 15 років з часу підписання договору, він визначений відповідно до статті 252 ЦК України, яка передбачає, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Оскільки Договір поруки укладений 11 вересня 2014 року, і з цього часу ще не пройшло 15 років, зобовязання за кредитним договором не виконані, тому порука за даним договором не припинилась.

Шестимісячний строк предявлення вимоги до поручителя та його відрахування з дня настання строку виконання основного зобовязання, підлягає до застосування у тому випадку, якщо у договорі поруки строк її дії не встановлений.

З наведеного слідує висновок, що ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовано та у передбачені законом строки предявив вимогу до поручителя.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 В П. не оспорював порядку і розміру нарахування заборгованості, тому відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційним судом зазначені обставини не перевіряються.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції на підставі встановлених в судовому засіданні фактів, що підтверджуються належними доказами, правильно визначено правовідносини між сторонами і застосовано норми матеріального права, що регулюють ці правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: