Справа № 201/3820/17
Провадження № 2/201/1445/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

14.03.2017р. позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив суд визнати п. 7.1 кредитного договору № ІFWWGA00000015 від 12.04.2007р. щодо оплати щомісячної комісії в розмір 0,92% в місяць винагорода за резервування ресурсів недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом перерахування щомісячних платежів без сплати 0,92% в місяць винагорода за резервування ресурсів недійсним, а сплачені платежі зарахувати в погашення тіла кредиту (а.с. № 2 - 4).

В обґрунтування позовних вимог, позивач в позовній заяві посилався на те, що 12.04.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ним було укладено кредитний договір № ІFWWGA00000015 на суму кредиту у розмірі 20 000 доларів США, строком дії - до 25.04.2017р. Відповідно до умов укладеного договору позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 317,69 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди. Умовами договору (п. 7.1) передбачено сплату щомісячної комісії за користуванням кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Разом з тим, в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Обов'язок сплачувати комісію позивач вважає несправедливою умовою договору, яка суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тому просив визнати вказану умову недійсною з моменту укладення договору.

Представник позивача - ОСОБА_2 (діє на підставі довіреності від 02.11.2016р. - а.с № 25) надав до суду клопотання, в якому просив розглянути справу за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити (а.с. № 51).

Представник відповідача - Багрова Є.О. (діє на підставі довіреності № 8275-К-О від 29.12.2016р. - а.с. № 54) в судове засідання надала заяву, в якій, керуючись ст. 27 ЦПК України, просила розглянути справу без участі представника ПАТ КБ «ПриватБанк», в задоволенні позовних вимог просила відмовити з підстав, викладених у запереченні на позов (а.с. № 53).

В наданих до суду письмових запереченнях представник відповідача посилалася на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не погоджується з доводами ОСОБА_1, оскільки при укладенні кредитного договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печаткою банку. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства. При укладенні кредитного договору позичальнику було надано всю необхідну інформацію, про що свідчить власноручний підпис позичальника у кредитній угоді. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивач, відповідно до обставин, на які посилається в своїй позовній заяві, дізнався про порушення свого права 12.04.2007р. після укладення кредитного договору, у зв'язку з чим представник відповідача просить суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності (а.с. № 55 - 57).

За таких обставин, суд розглянув справу за відсутністю сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами на підставі ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України з винесенням по справі рішення суду на загальних засадах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України, оскільки заперечення відповідача будуть враховані судом під час розгляду справи.

Суд, дослідивши наявні у справі докази, вирішивши належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок всіх доказів у їх сукупності й оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному з'ясуванню всіх обставин справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судом встановлені, що 12.04.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк»), з одного боку та ОСОБА_1, з іншого боку, було укладено кредитний договір № ІFWWGA00000015 про отримання позивачем кредиту в сумі 20 000 доларів США на наступні цілі: на реконструкцію житлового будинку, а також у розмірі 2289, 87 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,5% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, відсотка за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.1.1 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 договору (а.с. № 5 - 7).

Відповідно до кредитного договору позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 317,69 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами ЦК України, а також нормами укладеного між сторонами кредитного договору.

Відповідно до ст.ст. 3, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно вимог ЦК України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Судом встановлено, що банк свої зобов'язання перед позичальником виконав, надав кредитні кошти згідно з умовами договору, позивач в свою чергу власноручно підписав договір та отримав те, на що розраховував. Укладаючи договір, позивач зобов'язався повернути кредит та сплатити нараховані банком відсотки та інші платежі у порядку та терміни, встановлені договором.

При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними.

На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін, правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору.

Договори про надання кредиту укладаються па власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та правил.

Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. 3 та ст. 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Однак, з матеріалів позовної заяви вбачається, що обов'язок сплачувати комісію у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості (п. 7.1 кредитного договору) позивач вважає несправедливою умовою договору, яка суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», проте суд критично оцінює вказане твердження позивача з огляду на наступне.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону України, суд дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); до-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Як на обґрунтування своєї правової позиції позивач також посилається на норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача та на норму пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, відповідно до якої банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Проаналізувавши умови п. 7.1 кредитного договору щодо оплати щомісячної комісії в розмірі 0,92% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, суд не знаходить підстав для визнання вказаного пункту договору недійсним, оскільки не вбачає в останньому істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, а також нечіткості чи двозначності, та інших порушень норм діючого, зокрема, на час укладення кредитного договору, законодавства.

Крім того, судом, при прийнятті рішення враховано, що позивач фактично з умовами договору погодився, що вбачається не тільки з його підписання останнім, а і з того, що ОСОБА_1 здійснював оплати у відповідності до умов укладеного договору, що вбачається зокрема, зі змісту позовної заяви та не спростовується сторонами.

Окрім того, суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В силу викладеного, враховуючи, що представником відповідача було заявлено клопотання про застосування судом строків позовної давності до винесення рішення по даній цивільній справі, приймаючи до уваги, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки з моменту, коли було укладено кредитний договір № ІFWWGA00000015 від 12.04.2007р., пункт 7.1 якого позивач просить визнати недійсним, пройшло 10 років, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, застосувавши також до спірних правовідносин строк позовної давності.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що позивача було звільнено від сплати судового збору та у задоволенні позову йому відмовлено, суд вважає за необхідне судові витрати по справі віднести за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 204, 626, 627,1054 ЦК України, п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. № 14, ст.ст. 8, 10, 11, 57-60, 88, 169, ч. 2 ст. 197, ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя : Н.В. Ткаченко