Справа № 454/980/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/783/3331/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Струс Л.Б.

суддів Шандри М.М., Левика Я.А.

при секретарі Бадівська О.О.

з участю: представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 20 липня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Витребовано від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 належні ОСОБА_3 деревообробні верстати та технічну документацію на :

1) Верстат рейсмусовий СР6-2К;

2) Верстат горизонтально - сверлильний СВПГ - 1Р;

3) Верстат фугувальний СФ4-1К;

4) Верстат плоскошліфувальний ШЛПС1;

5) Верстат мод.ФСШ-1А;

6) Верстат круглопильний універсальний Ц6-2Д;

7) Відсмоктувальну систему ( стружкопилосос )мод. СФД2-3500.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати по справ в розмірі 890 грн. 10 коп.

Вищезгадане рішення оскаржив представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд своїм рішення фактично задовольнив приховану вимогу позивача про визнання права власності на спірне майно. Звертає увагу, що будь яких доказів в підтвердження права власності на спірне майно позивач в суді першої інстанції не надав. В апеляційній скарзі просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 з 2000 року по 2009 рік перебував та офіційно працював у Португалії. Заробітну плату отримував у валюті, накопичував її та зберігав у будинку матері ОСОБА_7, що проживає у АДРЕСА_1. Протягом 2000-2005 років в будинку матері ОСОБА_7 також проживали ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_5 Після закінчення контракту в Португалії, ОСОБА_3 мав намір вернутись в Україну та займатись столярством. З цією метою, ОСОБА_5 в 2005 році придбав для ОСОБА_3 деревообробне обладнання за кошти які ОСОБА_3 зберігав в будинку матері.

Про те, 14.03.2016 року ОСОБА_3 отримав повідомлення від ОСОБА_5 про те, що останній являється власником деревообробних верстатів, які знаходяться в приміщенні його гаражу та заборону користуватися вищевказаним приміщенням та верстатами.

25.03.2016 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_5 з письмовою заявою про повернення у його законне користування належні деревообробні верстати та технічну документацію на них. Вказує, що ОСОБА_5 придбав для нього вищезгадані верстати за кошти передані від матері в сумі 14849 Євро.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст..387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі №6-327цс15, нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

Розглядаючи такі спори судам слід встановити дійсного власника майна, для чого необхідно дослідити всі докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, з урахуванням рівності прав сторін щодо надання доказів та їх дослідження, при цьому суди не повинні надавати перевагу одним доказам над іншими.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір в усній формі, вони домовились що відповідач отримав кошти від позивача для придбання деревообробних верстатів та в подальшому вчинив купівлю-продаж таких верстатів. Дану обставину підтверджено в суді першої інстанції показами свідків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено доводи ОСОБА_3 про те, що він дійсно на протязі 2000-2009 років працював в Португалії, отримував заробітну плату та зберігав кошти в будинку матері ОСОБА_7(а.с.9-11). Спірним обладнанням ОСОБА_3 користувався до 2016 року поки не виник конфлікт між ним та ОСОБА_5

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили що існувала усна домовленість між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на придбання деревообробного обладнання. ОСОБА_3 будучи на заробітках передавав ОСОБА_7 на зберігання гроші, які вона передала ОСОБА_5 для придбання деревообробного обладнання. Також підтвердили що в цей час ОСОБА_5 не працював а тому не мав можливості за власні кошти придбати спірне деревообробне обладнання.

Покликання представника апелянта, що договір купівлі обладнання мав укладатись тільки в письмовій а не усній формі та що суд безпідставно взяв до уваги покази свідків , колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до ст..657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації

Так, відповідно до норм ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. З цього випливає що сторони мають право самостійно обирати будь-яку форму договору (усну або письмову, письмову просту або нотаріальну), якщо вимоги щодо його форми не встановлені законом. Утім, оскільки недодержання встановленої законодавством форми договору має наслідком його недійсність лише у випадках, передбачених законом [наприклад, недотримання обов'язкової нотаріальної форми (ст. 220 ЦК), у всіх інших випадках договори, укладені з порушенням форми, слід вважати укладеними і дійсними. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Враховуючи зазначене колегія суддів вважає, що укладення договору купівлі рухомого майна, а саме деревообробного обладнання нормами Цивільного кодексу України письмової форми такого договору не передбачено.

Зазначені доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції постановляючи рішення, правильно застосував норми процесуального та матеріального права, а тому приходить до висновку, що підстави для скасування рішення районного суду відсутні.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягомдвадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: