Справа № 587/1136/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2017 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Дашутіна І.В., при секретарі Макошенець С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати договір фінансового лізингу № 005060 від 13 квітня 2017 року з додатками №№ 1, 2, 3 укладений між нею та товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» недійсним, а також стягнути з відповідача на її користь 19000 гривень сплачених нею відповідачу, який отримав їх шляхом введення її в оману.

В судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надісланому до суду запереченні просив відмовити в задоволенні позову та розглянути справу без його участі.

Заслухавши позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 13 квітня 2017 року з метою придбання транспортного засобу ОСОБА_1 звернулась до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», офіс якого знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Соборна, 19, де менеджер компанії повідомила їй, що транспортний засіб вона зможе отримати у користування через 3-4 дні після внесення авансового платежу у розмірі 10% вартості обраного мною автомобіля, а власником машини вона стане після сплати усієї суми лізингу у сумі 190000 гривень протягом пяти років.

Так, як позивачка нещодавно отримала посвідчення водія, а автомобіль «Renault Logan» їй запропонували за дуже вигідною ціною, вона того ж підписала договір фінансового лізингу № 005060 з додатками № 1-3 (далі - Договір) та сплатила перший лізинговий платіж у сумі 19000 гривень (а.с. 10-20). Менеджер фактично з текстом Договору позивачку не ознайомила, так як він був складений на 14 аркушах, детально про умови отримання техніки у лізинг не повідомила, пояснюючи, що 19 тисяч гривень це аванс, після сплати якого позивачка буде сплачувати тільки лізингові платежі близько двох тисяч гривень щомісяця.

Після підписання Договору та сплати першого лізингового платежу приблизно через тиждень позивачка зателефонувала до компанії та поцікавилась, коли зможе отримати у користування автомобіль «Renault Logan», на що отримала відповідь, що центральний офіс в односторонньому порядку змінив умови лізингу і транспортний засіб вона отримає лише після сплати мною 50% вартості автомобіля, а перший лізинговий платіж виявився насправді комісійною винагородою Лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням Договору, а не частиною вартості автомобіля, як пояснювала позивачці менеджер компанії. Після цього позивачка зрозуміла, що її ввели в оману щодо істотних умов Договору, а своєю нечесною підприємницькою діяльністю ТОВ «ЛК «Еталон» порушило її права як споживача, оскільки позивачка зверталась до вказаної установи з метою отримання у користування та власність транспортного засобу.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За положеннями ч. 1, п. 1, 4 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Окрім цього ст. 18 цього ж Закону передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п. 3, 4, 7, 10-13 ч. 3 ст. 18 несправедливими умовами договору є: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, та договорів, що обмежують права споживача

Аналізуючи Договір можна встановити, що відповідачем до його змісту включені умови, що обмежують права споживача та є несправедливими, зокрема, п.4.2.5., 4.3.4, 4.3.5, 4.3.6, 5.2, 5.11., 8.2.1, 11.4, 12.12., 12.13. Також договір містить умови, що вводять споживача в оману, а саме п.1.4. передбачає, що Лізингоодержувач має право самостійно обрати Продавця і несе повязані з цим ризики; Продавцем є особа, що, як правило, зазначається у Специфікації, а п. 3.5. містить положення, що Лізингодавець та Продавець несуть солідарну відповідальність за зобовязаннями щодо продажу Предмета Лізингу у випадку вибору Продавця Лізингодавцем. З додатку № 3 до Договору (Специфікації) взагалі не зрозуміло хто є продавцем та хто його обирає, так само як і предмет лізингу не містить відповідних даних та характеристик, зокрема, рік випуску, колір, номер кузову автомобіля тощо.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки не зрозуміло, хто із сторін Договору здійснює вибір продавця предмета лізингу, так як в договорі фінансового лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункти 1.4 та 3.5 Договору суперечать положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

У відповідача відсутня ліцензія для надання такої фінансової послуги як залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства, а також підтверджує факт введення позивачки в оману та нечесної підприємницької практики зі сторони відповідача.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Саме до такого правового висновку прийшов Верховний Суд України при розгляді справи №6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, який є обовязковим згідно з нормою ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України та має враховуватись судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, під час укладення Договору № 005060 від 13.04.2017 TOB «ЛК «Еталон», не маючи ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, не дотримавшись нотаріальної форми вчинення правочину, включивши до договору несправедливі умови, ввело позивачку в оману, використовуючи нечесну підприємницьку практику, а тому вчинення відповідачем вказаного правочину з порушенням чинного законодавства України є підставою для визнання договору недійсним та стягнення з ТОВ «ЛК «Еталон» сплачених позивачкою коштів.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212 - 215 та 218 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 216, 229, 230 ЦК України, ст.ст. 15,18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд, -

В И Р І Ш И В:

Визнати договір фінансового лізингу № 005060 від 13 квітня 2017 року з додатками №№ 1, 2, 3 укладений між ОСОБА_1 та товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» недійсним.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 19000 (девятнадцять тисяч) гривень.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» 640 (шістсот сорок) гривень судового збору в дохід держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Сумської області через районний суд протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І.В. Дашутін