Справа № 169/720/16-ц
Провадження № 2/169/18/17
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 лютого 2017 року смт Турійськ
Турійський районний суд Волинської області в складі
головуючого судді Тітівалова Р.К.,
секретаря судового засідання Веремчук Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Луцької міської ради, служба у справах дітей Турійської районної державної адміністрації, до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
Позов мотивований тим, що вона з відповідачем з 2002 року по 2009 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано і від якого вони мають дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дочка навчається у професійному ліцеї Луцької міської ради і проживає разом із нею, а відповідач з 2008 року окремо, з 2009 року по 2016 рік перебував у місцях позбавлення волі. Вказуючи, що відповідач не цікавиться життям і навчанням дитини, не відвідує її, не займається вихованням, матеріальної допомоги не надає, позивач просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини.
У судове засідання позивач та її представник не зявилися, подали до суду заяву, в якій вказали, що позов підтримують з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечують проти проведення заочного розгляду справи, та просили справу розглядати без їхньої участі.
Відповідач у судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи в контексті положень частини 9 сатті 74 ЦПК України був належним чином повідомлений (а.с. 68). Про причини неявки суд не повідомляв, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав.
Представники третіх осіб у судове засідання не зявилися, подали до суду заяви, в яких просили позов задовольнити та розглядати справу за їхньої відсутності.
Враховуючи, що в судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України не здійснювалося.
За згодою позивача, її представника та відповідно до вимог статті 224 ЦПК України суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Повно, всебічно та обєктивно дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог статей 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Звертаючись до суду із позовом, позивач як на підставу своїх вимог посилалася на положення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України, відповідно до якого мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.
Виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (стаття 12 Закон України «Про охорону дитинства»).
Згідно з статтею 15 вказаного Закону батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні.
Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (стаття 165 СК України).
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого й умисного нехтування ними своїми обов'язками.
За змістом наведених норм матеріального права предметом доказування у справах про позбавлення батьківських прав є наявність однієї із підстав або декількох підстав, передбачених частиною 1 статті 164 СК України, - у даному випадку наявності факту ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків, яке може проявлятися у вищенаведених діях і бездіяльності по відношенню до дитини.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Шлюб між сторонами у справі розірвано у травні 2009 року.
Дитина проживає разом із позивачем у місті Луцьку та навчається у девятому класі Комунального закладу «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІ ступенів № 10 професійний ліцей Луцької міської ради».
Умови проживання дитини задовільні та є достатніми для її навчання й розвитку, стосунки між позивачем і дочкою доброзичливі, що підтверджується складеним працівниками служби у справах дітей актом обстеження умов проживання.
Вихованням та забезпеченням дитини всім необхідним, зокрема, шкільним приладдям, одягом, взуттям, харчуванням, медичним лікуванням та оздоровленням, якого вона потребує щорічно (діагноз: обструктивний алергічний трахеобронхіт в стадії постійної ремісії), займається позивач.
Відповідач не цікавиться навчанням та життям дитини, не спілкується з нею, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, у навчальний заклад не навідується, матеріальної допомоги на утримання та оздоровлення дочки не надає, аліменти на виконання судового рішення не сплачує, заборгованість по сплаті яких станом на 01 лютого 2017 року становить 7877,21 грн.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач не надає дозволу на виїзд дитини за межі України, що, в свою чергу, унеможливлює її відпочинок і оздоровлення за кордоном, а також, що у 2008-2009 роках перебував на обліку в органах внутрішніх справ за вчинення насильства в сімї і на даний час знаходиться під формальним наглядом як особа, яка звільнена з місць позбавлення волі.
Вказані вище обставини підтверджуються письмовими поясненнями неповнолітньої ОСОБА_3, в яких також зазначено, що зі сторони відповідача мали місце факти погрози розправою їй та матері (позивачу), з приводу чого остання неодноразово зверталася до правоохоронних органів і з відповідачем проводилися профілактичні бесіди.
Аналіз наведених обставин в їх сукупності дає підстави для висновку, що відповідач фактично свідомо й умисно ухилився та самоусунувся від виховання дочки та виконання батьківських обовязків, переклавши їх на позивача, яка й звернулася до служби у справах дітей Луцької міської ради з проханням надати висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Така бездіяльність відповідача характеризує його з негативної сторони і як безвідповідального батька, свідчить про відсутність у нього батьківського почуття любові до рідної дитини, небажання виховувати і піклуватися про неї, а також суперечить загальновизнаним правилам і принципам співжиття і сімейних відносин.
За змістом статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
З огляду на вищевказані обставини життя і побуту сімї ОСОБА_3, служба у справах дітей дійшла висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки.
Суд погоджується із наявним у матеріалах справи висновком служби у справах дітей і вважає його достатньо обґрунтованим та зробленим на підставі повного, всебічного, детального й обєктивного аналізу фактичних обставин, що мають значення для справи, з життя дитини і відповідача, акцентуванні уваги на невиконанні відповідачем своїх батьківських обовязків по відношенню до дитини та умисному ухиленні від виконання таких обовязків.
Факт неявки у судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений про час та місце його проведення і достовірно знав про розгляд цієї справи, суд розцінює як небажання останнього відстоювати і захищати свої батьківські права щодо дитини та незацікавленість у відновленні й утриманні родинних стосунків з нею.
Про обізнаність відповідача з судовим провадженням свідчить також факт надіслання останнім до суду заяви про повернення позову позивачу у звязку з порушенням правил підсудності. Жодних заперечень проти позову у заяві відповідачем не вказано, а зазначені в ній доводи та ініційоване питання про повернення позову не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що провадження в справі відкрито з дотриманням передбачених статтею 109 ЦПК України правил підсудності (на час відкриття провадження у справі остання реєстрація місця проживання відповідача з 13 лютого 2016 року в Турійському районі підтверджена довідкою Дулібівської сільської ради Турійського району (а.с. 19)), а додана відповідачем до заяви копія паспорта громадянина України підтверджує реєстрацію його місця проживання у місті Луцьку у 2005 році, з якої він відповідно до висновку служби у справах дітей був знятий у 2014 році, та в Турійському районі з лютого 2016 року.
Системний аналіз наведених вище обставин справи дає підстави для висновку про доведеність у даному випадку факту умисного і свідомого ухилення відповідачем від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини та передбачених пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України правових підстав для застосування крайнього заходу впливу позбавлення батьківських прав щодо дитини, оскільки відповідач не приймає участі у вихованні, утриманні, фізичному, психічному, соціальному та духовному розвитку дитини, не піклується про її зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги та любові, що в сукупності створює негативний вплив на дитину і призводить до шкідливих наслідків для її психіки та духовного розвитку.
Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Крім того, статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Також, ураховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 статті 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
За таких обставин справи та відповідно до вищенаведених норм матеріального і міжнародного права, з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини, а також враховуючи характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову та позбавлення відповідача батьківських прав щодо дочки у звязку з умисним ухиленням від виконання батьківських обовязків по її вихованню та свідомим нехтуванням своїми обовязками.
Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного в матеріалах справи немає.
Крім цього, в даному випадку втручання у гарантоване відповідачу статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до його сімейного життя здійснено згідно із законом, таке втручання не суперечить законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Враховуючи, що в цій справі відсутній факт примусового відібрання дитини від батьків і розєднання сімї, оскільки відповідач самоусунувся від її виховання, то суд вважає, що вказане втручання по відношенню до відповідача є виправданим у демократичному суспільстві.
Наведені висновки цілком узгоджуються із правовими позиціями, висловленими Європейським судом з прав людини при розгляді справ «Савіни проти України», «Хант проти України», «МакМайкл проти Сполученого Королівства».
Відповідно до положень статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551 грн 20 коп.
На підставі викладеного, статей 7, 19, 164, 165 СК України та керуючись статтями 10, 11, 57-61, 88, 197, 209, 212-215, 218, 224, 228 ЦПК України, суд
Позов задовольнити повністю.
Позбавити ОСОБА_2, який народився 06 листопада 1976 року в селі Дуліби Турійського району Волинської області, батьківських прав щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_3, яка народилася 21 серпня 2002 року, актовий запис за № 1558 від 27 вересня 2002 року, складений у відділі реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 (двадцять) копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Волинської області через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.