Справа № 472/330/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" серпня 2017 р. смт. Веселинове

Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Чаричанського П.О.,

за участю секретаря Ставніченко А.П.,

первісного позивача ОСОБА_1.

представника первісного позивача ОСОБА_2,

первісного відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Веселинове Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В :

10 квітня 2017 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В позовній заяві позивач зазначила, що 19.07.2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №, за яким вона отримала кредит в сумі 10 000 грн. 00 коп. строком на 36 місяців з оплатою щомісячного платежу у розмірі 753 грн. 00 коп.

Вказаний кредитний договір ОСОБА_1 уклала на прохання відповідачки ОСОБА_3, якій необхідні були кошти на лікування її матері. Враховуючи вищевказані сімейні обставини, які склалися у відповідачки ОСОБА_3, довіряючи їй, позивачка, отримавши вищевказаний кредит, передала останній вказані грошові кошти в розмірі 10 000 грн. 00 коп. разом з договором, так як при цьому вони досягли домовленості, що ОСОБА_3 повертатиме взяті у неї в позику гроші шляхом погашення кредиту безпосередньо банку, сплачуючи платежі щомісячно до 25 числа через банк «Аваль», що підтверджується її розпискою від 20.07.2013 року.

ОСОБА_3 дотримувалася вказаної домовленості з погашення кредиту та внесення платежів за користування кредитом, а саме: в період з 14.08.2013 р. по 18.03.2014 р. регулярно та своєчасно сплачувала платежі, але в квітні 2014 року до 20 числа не сплатила, про що ОСОБА_1 було отримано повідомлення від банку, і в травні 2014 року з метою уникнення штрафних санкцій позивачка сплатила платежі за 2 місяці у розмірі 1 600 грн., що підтверджується квитанцією банку від 13.05.2014 року.

Але, у подальшому ОСОБА_3 свою обіцянку не виконала, повністю припинила виконувати свої зобовязання за розпискою, і більше жодних грошових коштів за вказаною позикою ОСОБА_1 не повернула, тобто платежів за кредитним договором не внесла.

У звязку з припиненням ОСОБА_3 вказаних виплат, отримавши у липні 2014 року після 20 числа повідомлення банку, ОСОБА_1 стала самостійно сплачувати щомісячні платежі за вищевказаним кредитним договором.

У подальшому зобовязання за вищевказаним кредитним договором були виконані ОСОБА_1 у повному обсязі, у звязку з чим цей договір припинив свою дію з 29.01.2016 року, що підтверджується Довідкою №400-02/124 від 15.03.2017 року.

Після припинення ОСОБА_3 виконання своїх зобовязань за договором позики, фактично не користуючись грошовими коштами, отриманими за кредитом, ОСОБА_1 змушена була виконувати зобовязання за вказаним кредитним договором, і в період з 13.05.2014 р. по 29.01.2016 р. (за виключенням платежу від 18.06.2014 р.) нею було сплачено грошових коштів у сумі 18 103 грн. 00 коп., що підтверджується Довідкою про стан кредитної заборгованості від 15.03.2017 р. та копіями квитанцій.

Таким чином, ОСОБА_3 згідно укладеного між нею і ОСОБА_1 договору позики зобовязана була повернути, взяті у позивачки в позику гроші шляхом погашення кредиту безпосередньо банку зі сплатою всіх необхідних платежів.

Тому, відповідачка ОСОБА_3 зобовязана повернути ОСОБА_1 основний борг за договором позики від 20.07.2013 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 7 459 грн. 49 коп., сплатити проценти за користування грошовими коштами за період з 20.07.2013 р. по 10.04.2017 р. у розмірі 5 878 грн. 20 коп., та 3% річних за прострочення грошових зобовязань за договором позики від 20.07.2013 р. за період з 20.07.2016 р. по 10.04.2017 р. у розмірі 392 грн. 81 коп., відшкодувати збитки у розмірі 11 284 грн. 45 коп. та витрати повязані зі сплатою судового збору у сумі 640 грн.00 коп.

05 травня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, в якій просила суд визнати правочин недійсним.

В обґрунтування позову зазначила, що у липні 2011 року отримала грошові кошти, а саме 15 000 грн. в борг у ОСОБА_1

На момент отримання позики сторонами було домовлено про оплату грошового боргу позивачем відповідачу за зобовязаннями відповідача, а саме кредитними договорами. Відповідачем було пояснено позивачу, що такий порядок розрахунків більш зручний для повернення позики. Маючи на той момент добрі дружні стосунки позивач сумлінно виконувала свої зобовязання зі сплати грошового боргу перед відповідачем, а тому письмового договору позики про отримання грошових коштів позивачем у відповідача складати не було необхідності.

Однак, у січні 2013 року у звязку з скрутним фінансовим становищем позивач неспроможна була перерахувати за декількома кредитними договорами відповідача грошові кошти, на підставі чого дружні стосунки між сторонами погіршилися, на підставі чого відповідач наполягала на складанні розписки від 29 січня 2013 року.

Відповідач маючи не доброчесні наміри стосовно позивача у липні місяці при передачі чергового договору споживчого кредиту № від 19 липня 2013 року, укладеного між відповідачем та ПАТ «ОТП Банк» виявила прохання до позивача укласти ще одну розписку про сплату грошового боргу, поясняючи це тим, що оскільки позивач же сплатила частину боргу тому нова розписка повинна містити нові умови з меншою сумую боргу. За такого позивач написала розписку станом на 20 липня 2013 року та передала відповідачу. Але на прохання позивача повернути розписку від 29 січня 2013 року відповідач відповіла відмовою, аргументуючи це тим, що не весь борг повернуто.

Як вбачається з розписки від 20 липня 2013 року текст якої є фактичним підтвердженням переукладення розписки від 29 січня 2013 року на загальну суму 25 000 грн., а за первісним позовом відповідач (позивач за первісним позовом) наголошує на переданні грошових коштів на загальну суму 10 000 гривень. З цього випливає, що позивач не мав вільного волевиявлення укладати дійсну розписку, а лише переписувався текст розписки від 29 січня 2013 року про що наполягала відповідач. А проект розписки від 25 жовтня 2013 року є тому підтвердження, яка написана почерком відповідача, але не була укладена за наполегливістю позивача, з підстав виплати фактичного боргу.

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 10 травня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_3 обєднано в одне провадження з первісним позовом.

В судових засіданнях позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали в тому ж обсязі і з тих же підстав, зістрічний позов не визнали, просили відмовити в задоволенні зустрічного позову.

ОСОБА_3 позовні вимоги зустрічного позову підтримала, просила його задовольнити, в задоволені первісного позову просила відмовити.

Заслухавши первісного позивача, її представника, первісного відповідача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та доведених обставинах, суд приходить до переконання, що в задоволенні первісного та зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено. що ОСОБА_1 уклала договір про надання споживчого кредиту № від 19.07.2013 року, згідно якого вона отримала кредит на споживчі цілі в розмірі 10000 гривень.

Погашення заборгованість по вказаному кредитному договору здійснювала первісний відповідач ОСОБА_3 до липня 2014 року (останній платіж 18.06.2014р.), про сторони в судовому засіданні підтвердили вказаний факт.

З липня 2014 року погашення заборгованості по договору споживчого кредиту № від 19.07.2013 року здійснювала позивальник ОСОБА_1

20 липня 2017 року складений документ під назвою «Розписка» між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, згідно якого, дослівно: «Я ОСОБА_3 попросила взяти кредит дельта та ОТП на лікування матері ОСОБА_4 ОСОБА_1 в сумі 25000 кредитними коштами від 29.01.2013 15; 20.07.2013 10. Зобовязуюсь сплачувати через банк Аваль 1600 гр. щомісячно. В разі не сплати до 25 числа зобовязуюсь сплачувати заборгованість за тарифами банків».

В судовому засіданні первісна відповідачка ОСОБА_3 вказувала, що по документу від 20 липня 2017 року під назвою «Розписка» кошти в борг не бралися, так як на прохання ОСОБА_1 був написаний вказаний документ, так як вона пропустила черговий платіж і вказувалося. Що вона буде сплачувати за тарифами банків в разі несвоєчасного внесення суми. Вказує, що сума 25000 гривень, це сума за розпискою від 29 січня 2013 року згідно якої за рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 14.10.2014 року з неї вже стягнуто суму позики. Додатково вказує, що сума позики по розписці 25000 гривень, складається з двох частин: з 15000 гривен та з 10000 гривень, які вона брала і написала розписку від 29 січня 2013 року, погашення вказаних сум вона повинна була здійснювати шляхом погашення кредиту ОСОБА_1: 15000 гривень на погашення заборгованості за кредитним Договором Дельта-банк від 29.01.2013р. №0113, а 10000 гривень на погашення заборгованості за кредитним договором ОТП-банк від 19.07.2013р. №.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вказала, що 15000 гривень, які зазначенні в документі під назвою «Розписка» від 20.07.2013 року входять в суму по розписці від 29.01.2013 року по якій вже прийнято рішення, а сума в розмірі 10000 гривень, це нова сума яку отримала ОСОБА_3 саме 20.07.2013 року і яку просить стягнути.

Згідно ст. 1046 ЦК України, За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. (ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст. 202 ЦК України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною 5 ст. 203 ЦК України, передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 207 ЦК України, Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Згідно Правової позиції викладеної в Постановах Верховного суду України від 12.04.2017 року у справі за № 6-487цс17 та від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13, «Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.»

Отже, досліджуючи документ під назвою «Розписка» датований 20 липням 2013 року, за своїми умовами не є договором позики, так як вже було зазначено в ньому йде мова, що ОСОБА_5 попросила ОСОБА_1 взяти кредит у в банку на лікування матері, а не зазначено, що ОСОБА_6 взяла кошти в позику у ОСОБА_1 Загальна сума 25000 /двадцять пять тисяч/ без родових ознак, назви та коду валюти не вказані.

Суд дослідив розписку від 29 січня 2013 року, оригінали квитанцій про сплату коштів за кредитними договорами ОСОБА_7 (вказані квитанції знаходять в ОСОБА_6С.), дослідив рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 14.10.2014 року, змінене рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26.11.2014 року, з урахуванням пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийшов до переконання, що документ під назвою «Розписка» датований 20 липням 2013 року, в якому зазначено номера кредитних договорів від 29.01.2013 року та 20.07.2013 року є письмовою домовленістю між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про погашення боргу за розпискою від 29 січня 2013 року на суму 25000 гривень, а саме, що 15000 гривень ОСОБА_3 погасить шляхом погашення кредитного договору ОСОБА_7, який остання уклала з Дельта-банк, а 10000 гривень погасить шляхом погашення кредитного договору ОСОБА_1, який остання уклала з ОТП-банком, вказані кошти ОСОБА_3 повинна була внесені через банк Аваль.

Так як суд прийшов до переконання, що документ під назвою «Розписка» датований 20 липням 2013 року, є додатковою письмовою домовленістю до договору позики від 29.01.2013 року щодо порядку погашення позики, то відсутні підстави, щодо задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним з підстав того, що згідно документу під назвою «Розписка» від 20.07.2013 року кошти ОСОБА_3 від ОСОБА_1 не отримувала (з підстав, що правочин є безгрошовим).

На підставі викладено, керуючись ст. ст. 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - відмовити повністю.

В задоволені зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Веселинівський районний суд Миколаївської області шляхом подачі, протягом 10 днів з дня проголошення рішення, апеляційної скарги до апеляційного суду Миколаївської області, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Веселинівського районного суду Миколаївської області ОСОБА_8