Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 320/6665/15Головуючий у 1-й інстанції Кучеренко В.В.
Пр. № 22-ц/778/1577/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УРАЇНИ

03 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Дашковської А.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору позики

ВСТАНОВИЛА:

31 липня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила на підставі ст.ст. 625, 1046, 1048 ЦК України стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 8000 доларів США, що за курсом НБУ 23,74 грн. на час подачі позову по 30.07.2015 року включно становить 189920,00 грн., 3 % річних від суми боргу у розмірі 520,00 доларів США, що еквівалентно станом на 30.07.2015 року 12344,80 грн., а також компенсувати судові витрати в загальній сумі 5273,60 грн.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 зазначала, що 04 липня 2013 року між нею та ОСОБА_3 укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав від неї позику у розмірі 8000,00 доларів США, що за курсом Національного банку України становило 64000,00 грн., зі строком повернення до 04 липня 2015 року. Відповідач свої зобовязання за договором не виконав, борг не повернув.

ОСОБА_3 у вересні 2015 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому просив визнати недійсним п. 2 договору позики, яким передбачений обовязок позичальника повернути суму позики, еквівалентну 8000,00 доларам США, з підстав невідповідності цієї умови договору ст. ст. 1046,1049 ЦК України.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області (а.с. 45) вищезазначений зустрічний позов ОСОБА_3 обєднано в одно провадження із вищезазначеним первісним позовом ОСОБА_2 у цій справі.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року (а.с. 107-108) позов ОСОБА_2 задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 64000 грн., проценти за прострочення суми боргу у розмірі 136,77 грн., витрати по оплаті судового збору в розмірі 641,37 грн.

Визнано недійсним договір позики від 04.07.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 827 в частині, що повернена сума боргу має бути також еквівалентна 8000 тисячам доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач ОСОБА_3 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.114) просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (а.с. 117) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача відкрито.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року (а.с. 131-134) рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року у цій справі скасовано.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 04 липня 2013 року в загальній сумі 189920 грн. боргу, що становить еквівалент 8000 доларів США за курсом НБУ станом на 30.07.2015 року (дата предявлення позову); 405,86 грн. 3% річних за порушення строків виконання грошового зобовязання за період з 04 липня по 31 липня 2015 року, а також 3996,84 грн. компенсації судових витрат зі сплати судового збору, а всього стягнуто 194322,70 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору позики залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року (а.с. 173-175) рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року в частині часткового задоволення первісного позову ОСОБА_2 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року залишено без змін.

28 лютого 2017 року дана справа надійшла до апеляційного суду Запорізької області та була передана у провадження колегії суддів у складі судді-доповідача ОСОБА_5, суддів Кухаря С.В. та Полякова О.З. (а.с. 177).

В автоматизованому порядку 05.05.2017 року колегію суддів апеляційного суду у складі судді-доповідача ОСОБА_5, суддів Кухаря С.В. та Полякова О.З. було замінено на колегію суддів апеляційного суду у складі судді-доповідача ОСОБА_1, суддів Дашковської А.В. та Подліянової Г.С. у звязку із звільненням у відставку судді - доповідача Спас О.В. (а.с. 195-196), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 197).

У період з 12 червня по 30 червня 2017 року суддя-доповідач ОСОБА_1 перебувала у відпустці (а.с. 203).

У судове засідання 03 серпня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 199-202) всі особи, які беруть участь у справі, не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, окрім представника позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с. 126) ОСОБА_6, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подав апеляційному суду електронною поштою заяву (а.с. 204), в якій просив розглядати дану справу апеляційним судом без його присутності та без присутності позивача ОСОБА_2

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки всіх осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила заяву представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що задовольняючи частково первісний позов позивача ОСОБА_2 у цій справі, суд першої інстанції керувався ст. ст. ст.ст. 509, 525, 526, 610, 629, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, ст.ст. 15, 57, 59, 88, 107, 208, 212-215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог ОСОБА_2 лише в частині їх задоволення.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції у цій справі в частині вирішення первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики вказаним вимогам не відповідає.

Встановлено, що 04 липня 2013 року між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальником було укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно якого позикодавець надав у власність, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 64000,00 грн., що еквівалентно 8000,00 доларів США, строком до 04 липня 2015 року (а.с.13).

П. 2 зазначеного договору передбачено, що позичальник зобовязується повернути позикодавцю зазначену вище суму позики до 04 липня 2015 року одноразово, повернута сума має бути також еквівалентна 8000,00 доларів США.

Отримання коштів позичальником також підтверджуються борговою розпискою (а.с. 77).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частково задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 на суму стягнення з ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 64000 грн., процентів за прострочення суми боргу у розмірі 136,77 грн., та, відповідно, витрат по оплаті судового збору пропорційно до суми задоволених вимог в розмірі 641,37 грн., суд першої інстанції дійшов помилкового висновку.

Оскільки, за змістом ст.ст. 626,629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зобов'язання, згідно з ст. 524 ЦК України, має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума,що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ст. 524 та 533 ЦК України містяться в розділі 1 «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 Цивільного кодексу України, а тому вони поширюють свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

З наведеного слідує, що положення цивільного законодавства, в тому числі і ст.ст.1046,1049 ЦК України, не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, в тому числі і в договорі позики.

З цього приводу, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції вказаних норм матеріального права в постанові від 02 липня 2014 року по цивільній справі № 6- 79цс14 дійшла наступних висновків: «Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня».

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Дана правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-62гс11.

Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (правова позиція Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14).

Оскільки, платежу з боку відповідача на користь позивача не було, то суд першої інстанції мав виходити із офіційного курсу НБУ долара США до гривні України станом на 30.07.2015 року, тобто дати предявлення позову ОСОБА_2 у цій справі, якій становив 22,073558 грн. за 1 долар США (а.с. 205 інформація, яка може бути прийнята апеляційним судом у цій справі, як доказ, передбачений ст. 303 ч. 2 ЦПК України, на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України), а не 23,74 грн. за 1 долар США, як помилково вважала та зазначала позивач ОСОБА_2 у своєму позові та у розрахунку боргу (а.с. 7).

Саме через незастосування офіційного курсу долара США по відношенню до гривні України станом на 30.07.2015 року було скасовано ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року (а.с. 173-175) попереднє рішення апеляційного суду у цій справі від 17 березня 2016 року (а.с. 131-134) лише в частині часткового задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В силу вимог ст. 338 ч. 4 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення судом касаційної інстанції, є обовязковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

На підставі викладеного, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відповідності з умовами договору позики і на підставі ст.ст. 625, 1046 ЦК України у цій справі підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 04 липня 2013 року в загальній сумі 176588,46 грн. боргу, що становить еквівалент 8000 доларів США за курсом НБУ станом на 30.07.2015 року (дата предявлення прозову, розрахунок: 8000 доларів США *22,073558 грн.); 377,37 грн. 3% річних за порушення строків виконання грошового зобовязання за період з 04 липня по 31 липня 2015 року (розрахунок: 176588,46 грн.: 365 днів * 3%/100% * 26 днів).

Доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_2 у передбачений договором строк відмовилась прийняти від нього 64000,00 грн. належними і допустимими доказами не підтверджені, а тому не приймаються судом до уваги у цій справі.

За таких обставин, доводи позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково; рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року у цій справі в частині вирішення первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики слід скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення, позов ОСОБА_2 у цій частині задовольнити частково; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 04 липня 2013 року в загальній сумі 176588,46 грн. боргу, що становить еквівалент 8000 доларів США за курсом НБУ станом на 30.07.2015 року (дата предявлення прозову); 377,37 грн. 3% річних за порушення строків виконання грошового зобовязання за період з 04 липня по 31 липня 2015 року, а також 3874,30 грн. компенсації судових витрат зі сплати судового збору, повязаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням вимог ст. 88 ч. ч. 1,5 ЦПК України пропорційно до суми задоволених позовних вимог ОСОБА_2 (розрахунок: 2243,60 грн. сплачений судовий збір при подачі позову + 2300,00 грн. (а.с. 113) сплачений судовий збір при подачі апеляційної скарги = 4543,60 грн. * суму задоволених позовних вимог 176965,83 грн. /суму заявлених позовних вимог 207537,40 грн.), а всього стягнути 180840,13 грн. в решті задоволення позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити через їх необґрунтованість та недоведеність.

В решті справа в апеляційному порядку при новому апеляційному розгляді не переглядалась.

Оскільки, ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року (а.с. 173-175) в іншій частині рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року (а.с. 131-134) у цій справі було залишено без змін.

Так як в частині вирішення спору за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору позики рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року (а.с. 131-134) ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року у цій справі в частині вирішення первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) заборгованість за договором позики від 04 липня 2013 року в загальній сумі 176588,46 грн. боргу, що становить еквівалент 8000 доларів США за курсом НБУ станом на 30.07.2015 року (дата предявлення позову); 377,37 грн. 3% річних за порушення строків виконання грошового зобовязання за період з 04 липня по 31 липня 2015 року, а також 3874,30 грн. компенсації судових витрат зі сплати судового збору, а всього стягнути 180840,13 грн. (сто вісімдесят тисяч вісімсот сорок гривень тринадцять копійок).

В решті задоволення позовних вимог відмовити.

В решті справа в апеляційному порядку при новому апеляційному розгляді не переглядалась.

Судове рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в частині, яка була предметом нового апеляційного перегляду, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_7ОСОБА_8