АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер справи № 752/2124/14-ц Головуючий у 1-й інстанції - Антонова Н.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8439/2017 Доповідач - Шахова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів: Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі - Пащенко О.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві міністерства юстиції України, Публічне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд», ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Київська міська рада, про визнання права власності за набувальною давністю та виділ частки в натурі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2007 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона разом зі своїми трьома дітьми проживає у АДРЕСА_1 за місцем проживання колишнього чоловіка ОСОБА_6, який помер 1996 року. Зазначений будинок належав на праві приватної власності матері колишнього чоловіка ОСОБА_7 на підставі посвідчення на право власності, виданого Київським окркомхозом від 17.09.1927 року за № НОМЕР_1. Після смерті ОСОБА_8 ОСОБА_6 фактично прийняв спадщину, оскільки проживав у вказаному будинку з нею та дітьми, однак у нотаріальну контору своєчасно не звернувся та документів про право власності не отримав. Вважає, що оскільки вона з 1961 року добросовісно володіє та продовжує відкрито безперервно користуватися нерухомим майном, а саме - будинком АДРЕСА_2 за згоди попередніх власників (матері колишнього чоловіки та колишнього чоловіка) понад 46 років, то відповідно до ст. 344 ЦК України вона набула право власності на вищевказаний будинок за набувальною давністю. Також, з урахуванням того, що домоволодіння, у якому вона мешкає разом з дітьми, відноситься до літери «Б» та значиться за адресою: АДРЕСА_3, а домоволодіння під літерою «А», в якому мешкає відповідач, значиться за адресою: АДРЕСА_4, зважаючи на певний порядок володіння та користування, що склався між співвласниками, просила встановити факт поділу за нею домоволодіння під літерою «Б», загальною площею - 79,5 кв.м., житловою площею - 45,8 кв.м., як будинок АДРЕСА_5 та зобов'язати Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвати за нею право власності на зазначений будинок.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.05.2007 року позов задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_7 на Ѕ частину будинку АДРЕСА_5.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на будинок АДРЕСА_5.

Виділено в натурі ОСОБА_1 з зазначеного домоволодіння, окрему будівлю під літ. «Б», загальною площею 38,8 кв.м., житловою площею - 20,8 кв.м., як будинок АДРЕСА_5 та окрему будівлю під літ. «А», як будинок по АДРЕСА_6

Зобов'язано Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти майна» зареєструвати право власності на будинок АДРЕСА_5 за ОСОБА_1

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.12.2008 року, заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.05.2007 року скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку.

У січні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним до ОСОБА_1, третя особа, - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти майна», про поділ майна в натурі та визнання права власності.

Згідно заяви про уточнення позовних вимог від 06.04.2009 року просив припинити його право власності на 1/6 частку домоволодіння АДРЕСА_7 визнати за ним право власності на 1/6 частку зазначеного домоволодіння, виділити йому в натурі з домоволодіння № 3 та з домоволодіння № 5 окрему будівлю під літ. «А», загальною площею 40,7 кв.м., жилою площею 25,0 кв.м., як житловий будинок АДРЕСА_8 та визнати за ним право власності на домоволодіння в цілому, зобов'язати Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти майна» зареєструвати за ним право власності на будинок АДРЕСА_9

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.04.2009 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_9 задоволено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.01.2010 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.04.2009 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

До спільного розгляду з позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийнято зустрічну позовну заяву Голосіївської районної ради у м. Києві до ОСОБА_1, ОСОБА_9, Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти майна», ОСОБА_3, ОСОБА_10 про припинення права власності та скасування реєстрації права власності.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.01.2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.05.2014 року, у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов Голосіївської районної ради у м. Києві задоволено частково.

Припинено право власності на Ѕ частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 за ОСОБА_7, припинено право власності на 1/20 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_10 за ОСОБА_3, припинено право власності на 9/20 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_10 за ОСОБА_10.

Зобов'язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти майна» скасувати право власності на Ѕ частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 за ОСОБА_7, на 1/20 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_10 за ОСОБА_3, на 9/20 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_10 за ОСОБА_10

Позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.11.2014 року скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.01.2011 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20.05.2014 року та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 22.04.2015 року до участі в справі як третіх осіб залучено Акціонерне товариство холдингову компанію «Київміськбуд», прокуратуру Голосіївського району м. Києва та Службу у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.09.2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Київ від 22.10.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа від 23.03.2016 року, залишено без розгляду зустрічну позовну заяву Голосіївської районної ради у м. Києві про припинення права власності та скасування реєстрації права власності.

Ухвалою суду від 19.07.2016 року до участі у справі як третіх осіб залучено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Службу у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.

Ухвалою суду від 12.10.2016 року до участі у справі як третю особу залучено Київську міську раду.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12.10.2016 року залишено без розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про припинення права власності, визнання права власності на 1/6 частину домоволодіння, виділення частини домоволодіння в натурі та визнання права власності.

Ухвалою суду від 30.03.2017 року як третю особу Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти майна» замінено на Головне територіальне управління юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України.

Останнім рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач ОСОБА_2 є належним відповідачем у справі. Крім того, після продажу нею Ѕ частини спірного будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_10, їй за набувальною давністю належить інша частина будинку АДРЕСА_2 яка не була предметом договору купівлі-продажу від 07 лютого 2008 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Цивільним кодексом України від 16.01.2003 року, який набрав чинності 01.01.2014 року, визначено новий спосіб набуття права власності, який до вказаного часу не був відомий законодавству України, а саме набуття права власності за набувальною давністю на окремі об'єкти (ст. 344 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом .

Відповідно до ч. 3 ст. 344 ЦК України, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01.01.2001 року.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Судом встановлено, що співвласниками будинку АДРЕСА_7 згідно посвідчення на право власності, виданого Київським окрколгоспом за № НОМЕР_1 від 17.09.1927 року, були ОСОБА_7 і ОСОБА_11 (а.с. 9, том 1).

Згідно Свідоцтва про право спадкоємництва від 24 липня 1946 року спадкоємцями належної ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, Ѕ частини будинку АДРЕСА_11 в рівних частках до всього майна стали її сини - ОСОБА_2, ОСОБА_13 та дочка - ОСОБА_13 (а.с. 106, том 1).

ОСОБА_7, як співвласник іншої 1/2 частину вищевказаного будинку померла 1961 року.

Відповідно до чинного законодавства на дату смерті спадкодавця ОСОБА_7, а саме ч.1 ст. 429 ЦК УРСР від 16.12.1922 року, який набрав чинності з 01.02.1923 року, якщо спадкоємець присутній у місці відкриття спадщини, протягом трьох місяців з дня її відкриття не заявить належному нотаріальному органу про відмову від спадщини, він вважається таким, що прийняв її.

За таких обставин ОСОБА_6 фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_7, що складалася, зокрема, з Ѕ частини зазначеного будинку належного матері Від прийняття спадщини не відмовлявся.

Відсутність відомостей про нотаріальне оформлення спадщини, що підтверджується довідкою П'ятої київської державної нотаріальної контори вих. № 2191/01-14 від 15.12.2010 року про відсутність заведеної спадкової справи після смерті ОСОБА_7, яка померла 1961 року (а.с. 244, том 3), не свідчить про неприйняття спадщини ОСОБА_6, який на законний правових підставах, а саме на підставі права на спадщину володів спірним житловим будинком до моменту смерті, а саме до 1996 року.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року, в редакції від 18.07.1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

ОСОБА_1, як колишня дружина ОСОБА_6, не могла бути спадкоємицею жодної з черг після смерті останнього.

Спадщину після смерті ОСОБА_6 не було прийнято будь-яким із спадкоємців.

Разом з тим, з довідки форма № 3 № 1061 від 19.04.2007 року, виданої КП «Голосіївприватсервіс», вбачається, що станом на дату її видачі у спірному житловому приміщенні проживають та зареєстровані: ОСОБА_1, як дружина сина, з 05.09.1961 року, ОСОБА_15, як онук, з 12.09.1995 року, ОСОБА_16, як онука, з 28.09.1978 року, ОСОБА_17, як онука, з 28.01.2000 року.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

На підставі заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.05.2007 року, КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» було здійснено реєстраційний напис про право приватної власності ОСОБА_1 на жилий будинок по АДРЕСА_12

07.02.2008 року на підставі Договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, укладеного між ОСОБА_1, з однієї сторони, та ОСОБА_3 та ОСОБА_10, з другої сторони, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Александренко Е.Д. , ОСОБА_1 відчужила 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_10 в таких частках: ОСОБА_3 - 1/20 частину житлового будинку, ОСОБА_10 - 9/20 частин житлового будинку (а.с. 108, том. 1)

Таким чином, на час скасування заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.05.2007 року, ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 та покійна ОСОБА_10, спадкоємцями за законом після смерті якої, згідно довідки державного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори Кулинич В.М. № 2881/01-14 від 08.07.2010 року (а.с. 32, том 2), є ОСОБА_5, купили, відповідно, 1/20 та 9/20 частин будинку.

Згідно довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» № 18849 від 25.05.2010 року, первинна реєстрація права власності на житловий приватний будинок АДРЕСА_13 була проведена за ОСОБА_1 на підставі заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.05.2007 року. Від ОСОБА_1 право власності на 1/20 частину будинку перейшло та зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО АлександренкоЕ.Д. 07.02.2008 року, зареєстровано в реєстрі за № 4. Від ОСОБА_1 право власності на 9/20 частину будинку перейшло та зареєстровано за ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Александренко Е.Д. 07.02.2008 року, зареєстровано в реєстрі за № 4 (а.с. 17-18, том 2).

Як вбачається з Акту від 27.05.2008 року, складеного комісією за участю представників ХК «Київміськбуд», а також мешканців домоволодінь АДРЕСА_14 , під час обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_15 виявлено розвалене домоволодіння, яке не придатне для проживання та територію, яка завалена негабаритним сміттям та бур'янами. Зі слів сусідів встановлено, що близько 15 років на території зазначеного домоволодіння, ніхто не проживає, електроенергія відключена з 1991 року (а.с. 188, том 1).

Як вбачається з Акту від 11.11.2009 року, складеного комісією за участю представників ХК «Київміськбуд», а також інженера КП «Голосіївприватсервіс», під час візуального комісійного обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_10 було встановлено, що домоволодіння за вищевказаною адресою знаходиться у непридатному для проживання стані. Всередині розваленого будинку знаходиться сміття різного походження, ростуть дерева, кущі, бур'яни. Територія завалена негабаритним сміттям та поросла хащами. Зі слів сусідів встановлено, що на території зазначеного будинку ніхто протягом 15 років не проживав (а.с. 189, том 1).

Як встановлено з показів свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_12, зазначене домоволодіння вибуло з володіння позивача у 2007-2008 роках через непридатність для проживання, тобто за безпосереднім волевиявленням позивача, яка через малозабезпеченість родини не знайшла коштів для ремонту будинку.

Встановивши, зазначені обставини справи, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що позивач добросовісно володіла спірним будинком у період з 1996 року по 2007-2008 рік.

Також, судом встановлено, що спірний будинок було знищено у 2010 році.

Оскільки, у відповідності до ст. 344 ЦК України, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, суд має право зарахувати до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю до правовідносин щодо володіння нерухомим майном лише строк давнісного володіння з 1 січня 2001 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірний будинок за набувальною давністю.

Крім того, ст. 3 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 30 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Таким чином, виходячи з сукупного аналізу вказаних положень законодавства, вбачається, що відповідачем є особа, внаслідок рішень, дій чи бездіяльності якої було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси позивача, який звернувся за судовим захистом.

Виходячи з принципу диспозитивності, що закріплений в статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає суб'єктний склад сторін спору, заявляючи свої вимоги до тієї особи, яка призвела до порушення такого права.

Відповідно п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_2 ніколи не був власником спірного житлового будинку, оскільки на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.04.2009 року за ОСОБА_2 було зареєстровано на праві власності житловий будинок АДРЕСА_9 Від ОСОБА_2 право власності на цілий вказаний будинок перейшло до Акціонерного товариства холдингової компанії «Київміськбуд» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Старостіною Н.С., зареєстровано в реєстрі за № 2998, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що відповідачем у справі мав би виступати орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, тобто Київська міська рада.

У зв'язку з тим, що позовні вимоги щодо поділу домоволодіння у натурі та зобов'язання зареєструвати право власності на спірний будинок є похідними від вимоги щодо визнання права власності за набувальною давністю на вищевказаний будинок, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог і в частині вимог щодо поділу домоволодіння у натурі та зобов'язання зареєструвати право власності на спірний будинок.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач ОСОБА_2 є належним відповідачем у справі є безпідставними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що після продажу Ѕ частини спірного будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_10, позивачу за набувальною давністю належить інша частина будинку АДРЕСА_16 яка не була предметом договору купівлі-продажу від 07 лютого 2008 року правового значення для вирішення справи не мають, оскільки взагалі відсутні підстави для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю ( ст. 344 ЦК України) та враховуючи положення п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або у дослідженні яких неправомірно було відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Разом з цим, всі доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимим доказами, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено ст. 303 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність зроблених в рішенні висновків фактичним обставинам справи на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Відповідно до ст. ЗУ "Про судовий збір" з ОСОБА_1 підлягає до стягнення на користь держави судовий збір у сумі 340 грн.90 коп.,оскільки при подачі апеляційної скарги розмір судового збір нею було сплачено не в повному обсязі.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 340 грн.90 коп. (триста сорок грн. дев'яносто коп.).

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді: