АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/6457/16-ц Номер провадження 22-ц/786/144/17Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду державного майна України, Регіонального відділення фонду державного майна України по Полтавській області, треті особи: Державне казначейство України, ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Фонду державного майна України, Регіонального відділення фонду державного майна України по Полтавській області (далі - РВФДМ України по Полтавській області), треті особи: Державне казначейство України, ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на те, що з 01 лютого 1991 року вона працює директором державного підприємства «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет». Починаючи з вересня 2015 року керівництво Регіонального відділення фонду державного майна України по Полтавській області, намагаючись звільнити її із займаної посади, постійно здійснює психологічний та моральний тиск, приймає накази про звільнення та у той же день, за наказом призначає знову на посаду. Наказом Регіонального відділення фонду державного майна України по Полтавській області №170 від 13 квітня 2016 року на неї було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани та позбавлено протягом строку дії дисциплінарного стягнення заходів заохочення. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2016 року наказ №170 від 13 квітня 2016 року визнаний незаконним та скасований.

Вважає, що внаслідок вказаних дій відповідача, їй завдана психологічна та моральна травма, у зв'язку з чим вона змушена проходити курс лікування в 2-й Полтавській міській лікарні із загостренням аритмії серця, яка переходить в лівосторонню радикулопатію з вираженим больовим синдромом грудної клітини. За час лікування нею витрачені грошові кошти на придбання необхідних ліків в розмірі 3300 грн., які прохає відшкодувати з відповідача РВФДМ України в Полтавській області. Зазначає, що внаслідок психологічних та моральних тисків на неї з боку керівництва РВФДМ України в Полтавській області, її також завдана моральна шкода, яка виразилася в постійному нервовому хвилюванні і нервовому зриві, порушенні відносин в сім'ї, порушенні нормальних життєвих зв'язків з колегами, порушенні її законних прав і неповазі з боку відповідача.

Просить стягнути з РВФДМ України по Полтавській області на користь ОСОБА_2 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного накладення дисциплінарного стягнення, та 3300 грн. 49 коп. витрати на придбання ліків та лікарських послуг.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_2, не погодившись з вказаним рішенням, оскаржила його в апеляційному порядку. Просила рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2016 року скасувати і ухвалити нове, посилаючись на те, що воно було прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник РВФДМ України по Полтавській області просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вважає, що рішення суду є обґрунтованим та відповідає обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2, представника відповідачів та третьої особи, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з 01 лютого 1991 року ОСОБА_2 працює директором ДП «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет».

Наказом РВФДМ України по Полтавській області №170 від 13 квітня 2016 р. на ОСОБА_2 було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани та позбавлено протягом строку дії дисциплінарного стягнення заходів заохочення на підставі ст. ст. 147-149, ч.3 ст. 151 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2016 року, наказ № 170 від 13 квітня 2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2», яким накладено на ОСОБА_2 дисциплінарне стягнення у вигляді догани та позбавлено протягом строку дії заходів заохочення, визнаний незаконним.

Згідно матеріалів справи, а саме медичної документації та квитанції на придбання ліків на суму 3300,39 грн., ОСОБА_2 проходила курс лікування в 2-й Полтавській міській лікарні у зв'язку з загостренням аритмії серця, яка переходить в лівосторонню радикулопатію з вираженим больовим синдромом грудної клітини.

Із змісту ст. 22 ЦК України вбачається, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.2).

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Частиною 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна ; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру.

Відтак, до складу цивільного правопорушення, яке є підставою цивільно-правової відповідальності входять: наявність збитків; протиправність поведінки боржника (активна або пасивна дія); причинний зв'язок; вина боржника.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.ч.3,4 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, хоча ч. 2 ст. 1167 ЦК України встановлює презумпцію вини відповідача, однак обов'язок по доведенню: наявності реальних збитків, протиправності поведінки боржника, причинного зв'язку лежить на позивачеві.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд вірно виходив з того, що позивачем не доведено, що звернення за медичною допомогою через погіршення стану здоров'я якимось чином пов'язані із виданням Регіональним відділенням наказу про накладення дисциплінарного стягнення від 13 квітня 2016 року оскільки, виписки із медичної карти, додані до позову, датуються 2010, 2015 роками, березнем 2016 року, тоді як наказ № 170 про накладення дисциплінарного стягнення було прийнято лише 13 квітні 2016 року, а виписки з медичної картки про звернення за медичною допомогою датовані 21 червням 2016 року та 30 червням 2016 року, тобто через 2 місяця після притягнення до дисциплінарної відповідальності. Допитані в судовому засіданні, свідки заперечували факт здійснення будь-якого тиску керівництва РВФДМ України в Полтавській області на ОСОБА_2 та вказували, що остання не скаржилася на погіршення стану здоров'я. Окрім того, позивач не довела факт заподіяння їй відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, вину відповідача, а також яких саме втрат немайнового характеру вона зазнала та яке саме їх матеріальне вираження.

Посилання ОСОБА_2 на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги накази № 587, 588, 590 від 15 вересня 2015 року , а також наказ № 595 від 16 вересня 2015 року та акт від 16 вересня 2015 року про недопущення службових осіб на територію підприємства для ознайомлення з наказами № 587, № 588, № 590 від 15 вересня 2015 року, крім того суд не звернув уваги, що на час винесення даного акту і наказу вона перебувала на лікарняному та не мала фізичної можливості ознайомитися з ними, є безпідставними, оскільки позивачка не довела причинно-наслідкового зв'язку між винесенням зазначених документів та погіршенням її здоров'я.

Тоді як, згідно матеріалів справи, накази № 587, № 588, № 590 видані РВФДМ України по Полтавській області у зв'язку з прийняттям рішення про приватизації ДП «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет», відповідно до п. 7 Порядку передачі єдиних майнових комплексів державних підприємств, установ, організацій, їх структурних підрозділів до сфери управління державних органів приватизації у зв'язку з прийняттям рішення про їх приватизацію, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 31 березня 200 року № 667 (у редакції наказу Фонду державного майна України від 06 липня 2012 року № 3082).

Наказом № 595 РВФДМ України по Полтавській області скасовані накази № 587, № 588, № 590 у зв'язку з не проведенням державної реєстрації внесення змін до Статуту Державного підприємства «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет» в частині органу управління.

Враховуючи, що накази ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не оскаржувала, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що в наслідок їх винесення позивачці спричинено матеріальну чи моральну шкоду, тоді як сам факт їх винесення не може розглядатися як доказ на підтвердження позовних вимог.

Відповідно до акту від 16 вересня 2015 року про недопущення службових осіб на територію підприємства уповноваженими особами був здійснений виїзд на ДП «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет» з метою ознайомлення Директора підприємства ОСОБА_2 з наказами № 587, № 590 від 15 вересня 2015 року, проте потрапити на територію підприємства не вдалося, ворота були зачинені. Директор ДП «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет» ОСОБА_2 не ознайомлена з зазначеними наказами у зв'язку з недопущенням службових осіб на територію підприємства. Даний акт засвідчує факт недопущенна осіб на підприємство, тому відсутність в ньому посилання на наказ №595 який датований також 16 вересня 2015 року тобто міг бути винесений після складання акту, та складення його за відсутності ОСОБА_2 не свідчить про його фальсифікацію, чи про те, що він виданий заднім числом.

Доводи наведені в апеляційній скарзі про те, що відповідач здійснював на позивача моральний та психологічний тиск шляхом видачі наказу № 170 від 13 квітня 2016 року, який був визнаний незаконним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2016 року, дане рішення залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області не є підставою для скасування рішення суду виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що хоча наказ був скасований проте, позивач не довела факт заподіяння скасованим наказом їй моральної шкоди.

Крім того, доводи апеляційної скарги щодо наявності рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2016 року, яким встановлено порушення її права, слід брати до уваги із урахування тієї обставини, що на час розгляду справи апеляційним судом, згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду державного майна України по Полтавській області про визнання наказу про накладення дисциплінарного стягнення незаконним, касаційну скаргу регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При винесенні даної ухвали суд касаційної інстанції посилався на те, що апеляційний суд не перевірив належність виконання позивачем обов'язків, передбачених п.п. 1.1, 2.1, 2.2, 2.4, 2.5, 2.7 контракту, оскільки 31 березня 2016 року за наслідками засідання комісії з проведення фінансово-економічного аналізу господарської діяльності акціонерних товариств та державних підприємств визнано фінансово-господарську діяльність ДП «АПФ «Полтавасадвинмаркет» збитковою, а роботу керівника - незадовільною.

Таким чином, на даний час рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2016 року не набрало законної сили, а тому не може бути прийняте апеляційним судом, як доказ незаконності наказу № 170 від 13 квітня 2016 року.

Посилання ОСОБА_2 на те, що на протязі декількох місяців відповідач порушував її право на відпуску пояснюючи це тим, що вона не додала до заяви доказів, що підтверджують її право на щорічну відпуску є необґрунтованими, оскільки відповідно до листа РВФДМ України по Полтавській області № 11-101-2629 від 30 червня 2016 року та № 11-101-3122 від 29 липня 2016 року Регіональне відділення не могло погодити відпустку директора за наказом ДП «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет» від 14 червня 2016 року № 44-в у зв'язку з тим, що він не відповідає нормам чинного законодавства та нормам діловодства, а саме в ньому передбачено період відпустки з 21 червня 2016 року по 21 липня 2016 року за відпрацьований робочий рік з 21 травня 2014 року по 20 травня 2015 року, тобто з використанням основної відпустки - 24 дні та додаткової - 7 днів, проте не зазначено дати початку та закінчення кожної з них, та не надано документів, які підтверджують, що керівник працював в ДП «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет» з 21 травня 2014 року, тобто до укладення з нею контракту 11 листопада 2014 року. Дані вимоги відповідача є законними та не можуть розцінюватися, як порушення права позивача на відпустку.

Не є підставою для скасування рішення суду доводи наведені в апеляційній скарзі стосовно того, що проведення медико-соціальної експертизи не є обов'язковим, а розмір завданої шкоди можливо визначити за наданими суду доказами, так як, в рішенні суд першої інстанції не посилався на не проведення експертизи як на підставу відмови в задоволенні позову, при цьому в апеляційній скарзі не зазначено, які саме докази, що підтверджують розмір завданої шкоди не дослідив суд.

Посилання ОСОБА_2 на те, що суд першої інстанції в порушення ст. 122 ЦПК України відкрив провадження не з'ясувавши, що декілька виписок з медичної картки, на які суд посилається в рішенні різняться по роках та не виніс ухвалу про усунення даного недоліку є необґрунтованими оскільки згідно ЦПК України суд досліджує докази надані сторонами при подачі позовної заяви .

Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

При цьому, положення статті 119 ЦПК України містять вимоги щодо форми і змісту позовної заяви, а ст. 120 ЦПК України регулює порядок подання копії позовної заяви та доданих до неї документів.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України)

У ст. 179 ЦПК України міститься порядок дослідження доказів, а саме вказується, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Таким чином, дослідження наданих сторонами доказів відбувається не під час подання позовної заяви, а на етапі розгляду справи, сторони самі вирішують, які саме докази надавати. При дослідженні доказів суд з'ясовує їх належність та допустимість. Виписки з медичної картки були надані при подачі позовної заяви та були дослідженні судом в порядку встановленому законодавством.

На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду, які б були підставою для його скасування чи зміни, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, ст.ст. 308, 314, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: С.Б. Бутенко

О.В. Прядкіна