Справа №345/3916/17
Провадження № 2/345/1825/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.11.2017 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі :

головуючої судді Кардаш О.І.

секретаря Боднар Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Калуші цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що їм на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло належала квартира АДРЕСА_1. Станом на 30.07.1996 року за відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було зареєстровано по 1/3 частини квартири АДРЕСА_2.

3 серпня 1996 р. між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір міни. Згідно цього договору сторони здійснили обмін квартири АДРЕСА_3, на квартиру АДРЕСА_4.

13 жовтня 2017 р. позивачі звернулись до нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5. Однак нотаріусом їм відмовлено у вчиненні цієї нотаріальної дії, у звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа, тобто, договору міни від 03.08.1996 р., а предявлена копія цього договору не може бути підставою для посвідчення договору відчуження. Оскільки позивачі втратили оригінал вищевказаного договору міни від 03.08.1996 р., то для захисту свого невизнаного права власності звертаються до суду та просять визнати за кожним із них право власності по 1/4 частини квартири АДРЕСА_6.

Представник позивачів подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує та просить суд його задоволити.

Відповідач ОСОБА_6, як сторона договору міни від 03.08.1996 року і як спадкоємець після смерті ОСОБА_7, яка теж була стороною вказаного договору і померла 17.11.2006 року (а.с.__), подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов визнає, не заперечує щодо його задоволення.

Відповідач ОСОБА_5 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає, не заперечує щодо його задоволення.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 08.05.1996 р. відділом приватизації житла державного концерну «Оріана» (а.с.5), ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_8 (після одруження присвоєно прізвище «Дутчин» (а.с.22) та ОСОБА_9 (після одруження присвоєно прізвище «Гвоздецька» (а.с.21) на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_3.

Із реєстраційного посвідчення, виданого 30 липня 1996 р. Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації, за ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було зареєстровано право власності по 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 (а.с.7).

Рішенням виконавчого комітету Калуської міської Ради народних депутатів від 23.07.1996 р. № 159 «Про розгляд висновків опікунської ради» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дано дозвіл від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_8, на відчуження їх частини квартири АДРЕСА_7. Також зобовязано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 забезпечити дочок належним житлом за місцем переїзду: м. Калуш, вул. Січових Стрільців, 23/9 (а.с.6).

З наявної в матеріалах справи копії договору міни (а.с.10) вбачається, 03 серпня 1996 р. між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з однієї сторони та ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з іншої сторони було укладено договір міни. Згідно цього договору було здійснено обмін квартири АДРЕСА_3 на квартиру АДРЕСА_4.

Отже, позивачі набули право власності на квартиру АДРЕСА_4.

Відповідно до листа нотаріуса від 13.10.2017 р. № 249/01-16 (а.с.24) позивачам було відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5, у звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа, тобто, договору міни від 03.08.1996 р., а предявлена копія цього договору не може бути підставою для посвідчення договору відчуження.

З матеріалів справи вбачається, що в газеті «Дзвони Підгіря» за 15.09.2017 р. № 37 (а.с.26) було опубліковано оголошення про те, що загублені правовстановлюючі документи на купівлю квартири, видані 03.08.1996 року на прізвище ОСОБА_1, договір посвідчував нотаріус ОСОБА_10 слід вважати недійсними.

Окрім договору міни від 03.08.1996 р, факт набуття позивачами спірної квартири у власність підтверджується також договором № 2/322 від 12 серпня 1996 р. (а.с.11) та договором від 31.03.2003 р. (а.с.18) про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території. Адже власником квартири АДРЕСА_8, на підставі договору міни від 03.08.1996 р., у зазначених договорах вказаний ОСОБА_1

Крім того, відповідно до будинкової книги (а.с.12-18) з 03.08.1996 року основним власником квартири АДРЕСА_5 вказано ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові Судової палати у цивільних справах від 18 лютого 2015 р. у справі № 6-244цс14, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Згідно із розясненнями, наданими у пункті 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Оскільки позивачі позбавлені можливості реалізувати свої права власників у звязку із втратою оригіналу договору міни від 03.08.1996 р., суд приходить до висновку про доцільність задоволення позову та визнання за кожним із позивачів права власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_4.

На підставі викладеного ст. ст. 321, 396 ЦК України, керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 право власності по 1/4 частини, за кожним, на квартиру АДРЕСА_9.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Калуський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення в цей же термін з дня отримання копії рішення.

Суддя: