Справа № 530/1535/16-ц
Номер провадження 2/530/51/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., при секретарі Бедюх Н.І., розглянувши в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі і просив розгляд справи провести без їх участі.

Заслухавши позивача, ОСОБА_1, яка підтримала свої позовні вимоги та добавила, що у неї є рідний брат, ОСОБА_3, який є пенсіонером та інвалідом, дослідивши та проаналізувавши наявні матеріали цивільної справи давши їм належну оцінку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Судом встановлено, що 23 лютого 2011 року помер батько позивачки, ОСОБА_4 відповідно до копії свідоцтва про смерть серії 1-КЕ № 185458 (а.с.6).

Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з двох земельних ділянок площею 2,90 га кожна, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташовані на території ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області, належні ОСОБА_4 на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 003537 та серії ПЛ № 003538, виданих 29 липня 2003 року Зіньківською районною адміністрацією Полтавської області, зареєстрованого в Книзі державних актів на право приватної власності на землю за №№ 530, 529 відповідно (а.с.8,9).

Згідно довідки, виданої ОСОБА_2 сільською радою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав та був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2. Разом з ним в одному господарстві проживала та була зареєстрована його донька ОСОБА_1.

Родинні відносини позивачки, ОСОБА_1, зі спадкодавцем, ОСОБА_4 підтверджуються свідоцтвом про народження серії І-КЕ № 485306 (а.с.15).

Відповідно до ч.3 ст. 1268 Цивільного кодексу України,- спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, ОСОБА_5 прийняла спадщину після померлого батька, ОСОБА_4.

За життя померлий, ОСОБА_4, склав заповіт, посвідчений 11 листопада 2010 року ОСОБА_2 сільською радою, за реєстровим номером №273 яким належні йому земельні ділянки заповів позивачці, ОСОБА_1.

Під час розгляду цивільної справи, було встановлено, що позивач, ОСОБА_1 має рідного брата, ОСОБА_3, який, як вона вказала є пенсіонером та інвалідом.

Відповідно до ст. 10 ч.4 ЦПК України, суд сприяючи всебічному і повному з"ясуванню обставин справи розяснив позивачу, ОСОБА_1 право заявти клопотання про залучення як сторони по справі її брата - ОСОБА_3, який є пенсіонером та інвалідом та надати відповідні документи.

Позивач своїм справом скористалась та відмовила залучити по цивільній справі як сторону свого брата, ОСОБА_3, який є пенсіонером та інвалідом.

Оскільки, позивач скористався своїми правами, які передачені ст. 27, 31 ЦПК України та не заявив відповідного клопотання то суд приходить до висновку, що в зв"язку з цим будуть порушені права брата позивача, ОСОБА_3, який є пенсіонером та інвалідом. Так як суду невідомі причини, чому ОСОБА_3, не звернувся до нотаріальної контори ні з якою заявою. Так як відповідно до спадкової справи №348/2016 яка розпочата 1 листопада 2016 року та закінчена в той же день, а саме 01.11.2016 року, позивач ОСОБА_1 у своїй заяві про отримання спадщини вказала, що «спадкоємців передбачених ст. 1241 ЦК України не має. Інших спадкоємців немає.» ( спадкова справа №348/2016 а.с.1-6). З цього слідує, що ОСОБА_3, як не подав заяви про отримання спадщини, так і не подав заяви про відмову про отримання спадщини. Суду невідомі обставини, за яких ОСОБА_3 не звернувся до нотаріальної контори із відповідною заявою. ( Небажання отримати спадщину, чи перебування за кордоном, чи перебування в лікувальному закладі після чого він буде звератися до нотаріальної контори для отримання спадщини, чи визначити додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини).

Відповідно до ст. 1241 Цивільного кодексу України повнолітні непрацездатні діти спадкодавця спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Як вказала позивач, її брат, ОСОБА_3 є пенсіонером та інвалідом. Інших даних позивачем не було надано.

В звязку з цим дії позивача, ОСОБА_1 суперечать закону та порушують права, свободи, інтереси інших осіб, а саме ОСОБА_3 який є пенсіонером та інвалідом.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, відповідне до ст. 1241 Цивільного кодексу України, спадкоємець за законом першої черги спадкування за законом ОСОБА_3 має право успадкувати 1/4 частину спадкового майна спадкодавця ОСОБА_4, незалежно від змісту його заповіту на користь ОСОБА_1, в тому числі і 1/4 частину земельних ділянок площею 2,90 гектарів, розташованої на території ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якою спадкодавець ОСОБА_4, володів на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ПЛ № 003537 та ПЛ № 003538, виданого йомуЗіньківською районною державною адміністрацією Полтавської області.

На основі викладеного суд приходить до висновку, позивач не наддав суду доказів того, що її брат, ОСОБА_3 відмовляється від спадщини, будучи пенсіонером та інвалідом, а тому в цій частині позовні вимоги позивача підлягають до часткового заводовлення.

На основі викладеного суд підходить критично до заяви відповідача, що він визнає позовні вимоги позивача, ОСОБА_1 повністю.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобов»язаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на нерухоме майно.

На звернення позивачки до Зіньківської нотаріальної контори їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій через відсутність відомостей про земельну ділянку у Державному земельному кадастрі (а.с.16).

Згідно ст. 79-1 земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об"єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площу, меж та внесення інформації про неї до державного земельного кадастру.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр", державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру, передбачених цим законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. У разі якщо відомості про земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної долкументації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою власників (користувачів) земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з ч.9 ст. 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка може бути об"єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до ч.10 цієї статті Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Ч. 4 цієї статті - земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформаваними незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Право власності на вказані земельні ділянки було оформлене та зареєстроване відповідно до вимог діючого на той час законодавства. Вимоги сучасного законодавства позбавляють позивача можливості замовити послугу щодо визначення кадастрового номера, а відповідно і успадкувати таке спадкове майно в позасудовому порядку.

Відповідно до ст. 316 ЦК України "правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею...". відповідно до ст. 1218 ЦК України "До складу спадщини входять усі права та обов"язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті".

Відповідно до ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Судом встановлено, що позивач бажає прийняти спадщину.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_6 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, з врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для часткового задоволення позову.

У відповідності до ст.. 213 ЦПК України, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ст. ст. 376, 392 ЦК України, ст. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 212-223 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_1, мешканкою с. Довжик, Зіньківського району, Полтавської області право власності на ? частини земельної ділянки площею 2,90 гектарів розташованої на території ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області з цільовим призначенням (використанням) «Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», що належала ОСОБА_4, померлому 23.02.2011 року, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 003537, виданного 29.07.2003 року Зіньківською районною державною адміністрацією Полтавської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №530, як за спадкоємицею за заповітом.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_1, мешканкою с. Довжик, Зіньківського району, Полтавської області право власності на ? частини земельної ділянки площею 2,90 гектарів розташованої на території ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області з цільовим призначенням (використанням) «Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», що належала ОСОБА_4, померлому 23.02.2011 року, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 003538, виданного 29.07.2003 року Зіньківською районною державною адміністрацією Полтавської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №529, як за спадкоємицею за заповітом.

Стягти з ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області, що розташована в с.Проценки, Зіньківського району Полтавської області, ІК 25051510 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_1, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_4 1593 ( одна тисяча пятсот девяносто три) грн. 54 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 27.01.2017 року.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_7