Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 320/7755/15Головуючий у 1-й інстанції Бахаєв І.М.
Пр. № 22-ц/778/1601/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунальної установи «Орловський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунальної установи «Орловський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради (наділі КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР), третя особа виконавчий комітет Світлодолінської сільської ради Запорізької області про припинення лікування та стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який 08.06.2016 року уточнив (т.1 а.с.97) та в якому просив:

- припинити примусове лікування,

- стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що до нього застосовувалось примусове лікування та відповідно до призначення Запорізької обласної лікарні останньому було рекомендоване приймати ліки: клопіксол разом із циклодолом. Заміну, або альтернативу будь-якого з цих препаратів призначено не було. А отже позивачем по справі надавалась згода на прийом саме цих двох ліків. Не погоджуючись з призначенням лікуванням, ОСОБА_2, з його слів, неодноразово відмовлявся від такого лікування, оскільки після застосування замінників препаратів в нього був сильний фізичний біль та пригнічений стан. В результаті чого, зі слів ОСОБА_2, йому після проведення лікування стало погано та 27.03.2016 року він був доставлений до обласної лікарні, де йому була надана необхідна медична допомога.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 листопада 2016 року (т. с. 1 а.с.234-235) позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР () на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 завдану моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач та третя особа із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині (фактично в частині задоволення позовних вимог позивача), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР у своїй апеляційній скарзі (т.1 а.с.242-244) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 2 а.с. 5), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 7).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 01 червня 2017 року, не відбувся та був відкладений (т.с. 2 а.с. 12) через першу неявку позивача ОСОБА_2 та представника останнього за дорученням (т.с. 1 а.с. 99) ОСОБА_3

У період з 12 червня 2017 року по 30 червня 2017 року включно суддя - доповідач Гончар М.С. перебувала у відпустці (т.с. 2 а.с. 17).

У судовому засіданні 10 серпня 2017 року розгляд цієї справи по суті було розпочато за відсутності представника третьої особи: заслухано доповідь судді доповідача,

- пояснення представника відповідача КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР директора (т.с. 2 а.с. 29) ОСОБА_4, яка у тому числі на запитання колегії суддів зазначала, що інтернат не є медичною установою, не має дозволу на застосовування у лікуванні наркотик циклодол, тому використовувався аналог циклодолу левоком,

- та пояснення позивача ОСОБА_2, якій у тому числі на запитання колегії суддів зазначав, що він живе в інтернаті добровільно, оскільки мама не хоче з ним жити разом,

після розяснення апеляційним судом на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України права осіб, які беруть участь у справі, надати докази, передбачені ст. 3030 ч. 2 ЦПК України, оголошено перерву в порядку задоволення клопотання представника відповідача про надання останньому часу для надання апеляційному суду для долучення до матеріалів цієї справи копій Положення КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР та належним чином завіреної історії хвороби ОСОБА_2

15 серпня 2017 року через канцелярію апеляційному суду відповідачем були надані для долучення до матеріалів цієї справи належним чином завірені копії Положення КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР та історії хвороби ОСОБА_2 (т.с. 2 а.с. 36-54).

У судове засідання 17 серпня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 33-35) всі особи, які беруть участь у справі, не зявились, про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши у судовому засіданні 17 серпня 2017 року доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині в межах доводів апеляційної скарги відповідача, дослідивши належним чином звірені копії Положення КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР та історії хвороби ОСОБА_2 і матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Позивач та третя особа із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Таким чином, предметом апеляційного перегляду у цій справі є рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача і лише в частині задоволення позовних вимог позивача.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача в оскаржуємій частині в частині стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача, керувався постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4), ст. ст. 3, 23, 1167 ЦК України, 10,11,60, 74, 88, 131,137, 209, 212-215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача в частини їх задоволення.

Оскільки, суд першої інстанції вважав, що факт протиправних діянь відповідача по відношенню до позивача, у вигляді примушування позивача до лікування, застосування щодо позивача примусових заходів медичного характеру відповідачем, завдання сильного фізичного болю, душевних страждань в результаті застосування інших ліків, чим тих які було рекомендовано обласною лікарнею, позивачем доведена.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України не сприяв у цій справі при вирішенні цієї частини позовних вимог ОСОБА_2 повному та всебічному зясуванню всіх обставин цієї справи.

Так, дійсно відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду (постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4).

З огляду на п. 5 постанови вказаного вище Пленуму ВСУ, зобов'язання відшкодувати моральну шкоду виникає за наявності: а) моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б)неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; в) причинного зв'язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вини заподіювача шкоди.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 у встановленому законом порядку визнаний частково недієздатним, має діагноз: «шизофренія, проста форма», є інвалідом 2 групи з дитинства довічно (т.с. 1 а.с. 3).

ОСОБА_2 у добровільному порядку проживає в Орловському психоневрологічному інтернаті. Опікуном йому призначено Виконавчий комітет Світлодолинської сільської ради запорізької області.

Відповідач КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР згідно із п.1.1. Положення (т.с. 2 а.с. 47-54) є стаціонарною (інтернатною) соціально-медичною установою, призначеною для постійного проживання підопічних, які потребують стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування.

Інтернат є підпорядкованим, підзвітним та підконтрольним Запорізькій обласній раді та за галузевою спрямованістю підвідомчим Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації (п. 1.3 Положення).

Метою діяльності Інтернату є забезпечення належних умов для постійного проживання громадян з психоневрологічними захворюваннями, які потребують стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування (п. 3.1 Положення).

Медичні працівники інтернату, фахівці з реабілітації, соціальні працівники тощо здійснюють забезпечення навчального, корекційно - виховного та психологічно-реабілітаційного процесу підопічних (п. 3.8 Положення).

З наданої відповідачем суду медичної документації (т.с. 1 а.с. 151-166, 179-224, т.с. 2 а.с. 37-46) встановлено, що відповідно до рекомендацій КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР ОСОБА_2 було рекомендовано лікування, а саме: призначено ліки клопіксол разом із циклодолом.

Однак, замість ліку - циклодолу (наркотик) в інтернаті ОСОБА_2 деякий час зі згоди останнього надавався аналог (замінник) циклодолу левоком.

Оскільки, КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР не є медичною установою та не має дозволу на придбання і застосування наркотику «циклодол» (см. Перелік наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затверджений постановою КМУ № 770 від 06.05.2000 року та Закон України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів»).

Тому, відповідачем КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР у цій справі у суді першої інстанції не спростовувався факт надання ОСОБА_2 ліків клопіксол, однак разом із левоком замість циклодолу.

Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню у цій справі в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України.

Проте, встановлено, що ОСОБА_2 не відмовлявся від прийняття вищезазначених ліків до подачі заяви відповідачу КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР вперше про відмову - від 29.08.2015 року (вх. № 159 від 04.09.2015 року т.с. 1 а.с. 27).

Після написання цієї заяви вищезазначений аналог (левоком) КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР до позивача ОСОБА_2 не застосовувався, що підтверджується історією хвороби ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с. 151-166).

Будь-яких належних, допустимих доказів відмови ОСОБА_2 від вищезазначеного лікування у КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР до 29.08.2015 року (вх. від 04.09.2015 року) у матеріали цієї справи стороною позивача не надано.

Як й не надано належних, допустимих доказів стороною позивача на підтвердження того, що КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР здійснювалось лікування ОСОБА_2 із застосуванням аналога (левоком) після написання останнім вищезазначеної заяви 29.08.2015 року (вх. від 04.09.2015 року).

Таким чином, встановлено, що будь-які права позивача ОСОБА_2 з боку КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР не порушені.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Так, матеріали цієї справи не містять належних, допустимих доказів того, що погіршення стану здоровя ОСОБА_2 (сильний фізичний біль, пригнічений стан тощо), та, як, наслідок, доставляння останнього до КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» 27.03.2016 року сталося з вини КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР, та зокрема, що причиною цього погіршення здоровя ОСОБА_2 стало саме застосування КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР до ОСОБА_2 замінників препаратів (левоком) (відповідний висновок експертизи тощо).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Позивач ОСОБА_2 та його представник не надали у матеріали цієї справи суду належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі в частині задоволення позовних вимог позивача, зокрема в частині стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача у розмірі 10000,00 грн.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Однак, докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, на підтвердження завдання відповідачем позивачу будь-якої моральної шкоди, у тому числі у розмірі 10000,00 грн., у цій справі відсутні.

Належним чином завірені копії Положення КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР та історії хвороби ОСОБА_2 (копії т.с. 2 а.с. 36-54), надані відповідачем апеляційному суду у цій справі, можуть бути прийняті, як докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, апеляційним судом на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР ґрунтуються на законі та доказах, наявних у цій справі, рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині є незаконним та необґрунтованим.

Тому, апеляційну скаргу КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР слід задовольнити; рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 листопада 2016 року у цій справі в оскаржуємій частині в частині стягнення з КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР на користь ОСОБА_2 моральної шкоди розмірі 10000,00 грн. скасувати; ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_2 у цій справі слід відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, на підставі ст. 88 ч. ч. 1, 5 ЦПК України судові витрати КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» ЗОР, повязані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у належному розмірі 532,92 грн. (110 % від суми судового збору 487,20 грн. за немайнові вимоги про стягнення моральної шкоди, що мав сплатити позивач фізична особа у вересні 2015 року при подачі вищезазначеного позову до суду першої інстанції, якщо б він не був звільнений від його сплати в силу вимог закону, як інвалід 2 групи довічно (т.с. 1 а.с.3), платіжне доручення на суму сплати відповідачем судового збору 704,00 грн. т.с. 2 а.с. 241), слід компенсувати за рахунок держави.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Комунальної установи «Орловський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 листопада 2016 року у цій справі в оскаржуємій частині в частині стягнення з Комунальної установи «Орловський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_2 моральної шкоди розмірі 10000,00 грн. скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_2 у цій справі відмовити.

Судові витрати Комунальної установи «Орловський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради (), повязані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у розмірі 532,92 грн. компенсувати за рахунок держави.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_5ОСОБА_6