УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2017 року Іллічівський районний суд м.Маріуполя в складі:

головуючого судді Харитонової Г. Л при секретарі Родіній Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі справу за скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» (далі ПАТ «ВіЕйБі Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_2, заінтересовані особи: державний виконавець Кальміуського відділу державної виконавчої служби м.Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними, скасування постанови про повернення виконавчого провадження та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року представник ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернувся до суду із даною скаргою, в обгрунтування якої зазначив, що рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 21.12.2012 року з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» була солідарно стягнута заборгованість за кредитним договором в сумі 76271,64 грн. та судові витрати в сумі 782,72 грн., на підставі якого 03.01.2013 року виданий виконавчий лист. 20.04.2017 року державним виконавцем Кальміуського ВДВС м.Маріуполя ОСОБА_3 винесено постанову про повернення виконавчого документу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: майно, яке підлягає опису та реалізації, на яке за законом можливо звернути стягнення на момент перевірки не виявлено. Скаржник не згоден з вищевказаною постановою, оскільки вона була направлена лише 05.05.2017 року та простою кореспонденцією в порушення вимог ст. 28 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження». Державним виконавцем не вжито всіх виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа, передбачених ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», в постанові про повернення виконавчого документу відсутні будь-які відомості про результати проведеної роботи щодо перевірки майнового стану боржника. На підставі викладеного, просить визнати дії державного виконавця Кальміуського ВДВС м.Маріуполя ОСОБА_3 щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві неправомірними, скасувати постанову про повернення виконавчого документа від 20.04.2017 року, зобовязати державного виконавця відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_4.

Представник скаржника в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Державний виконавець Кальміуського відділу державної виконавчої служби м.Маріуполя ОСОБА_3 надала письмові заперечення на скаргу, відповідно до яких вказала, що 20.04.2017 року нею була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу №52815954 на підставі п.2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». У відповідності до вимог п.3.10 Наказу «Про затвердження інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби» нею 21.04.2017 року були передані діловоду документи для їх відправлення учасникам виконавчого провадження. Згідно журналу реєстрації вихідної кореспонденції виконавчий документ разом із постановою про повернення виконавчого документа стягувачу був направлений діловодом 04.05.2017 року рекомендованою кореспонденцією. Оскільки відправка вихідної кореспонденції, у тому числі виконавчих документів не залежить від державного виконавця, тому державний виконавець не несе відповідальність за затримку відправлення кореспонденції в органах ДВС. Крім того, державний виконавець в рамках виконавчого провадження не звертався до суду з поданням про привід боржника, оскільки ОСОБА_4 прибув за викликом державного виконавця у зазначений день та надав пояснення щодо невиконання ним рішення суду. Також боржник добровільно допустив державного виконавця до свого житла, розташованого в АДРЕСА_1, для перевірки майнового стану, у результаті якого було встановлено, що у боржника відсутнє майно, яке підлягає опису, про що складено відповідний акт у присутності двох понятих. В ході проведення виконавчих дій було встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрований та фактично проживає у вказаній вище квартирі, місце свого мешкання не приховує, за викликом державного виконавця зявляється своєчасно, тому державний виконавець не звертався до суду з поданням про оголошення розшуку боржника. Крім того, у державного виконавця були відсутні підстави для звернення до суду з поданням щодо обмеження ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України, оскільки боржник не ухилявся від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду, надав письмове пояснення про причини невиконання ним рішення суду. З метою примусового виконання рішення суду були направлені запити до ДФС України та ПФУ України з метою зясування місця роботи боржника, з відповідей на які встановлено, що боржник ніде не працює, пенсію та будь-які доходи не отримує. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав, повідомлення ТСЦ 1441 нерухоме майно та транспортні засоби за боржником не зареєстровані, а тому звернути стягнення на заробітну плату чи майно боржника неможливо. Також зазначила, що боржник ОСОБА_5, яка несе солідарну відповідальність разом із ОСОБА_4 добровільно передала стягувачу транспортний засіб ЗАЗ «Daewoo Lanos TF69Y» державний номерний знак НОМЕР_1 з метою його подальшої реалізації та погашення кредитної заборгованості, про що складено акт прийому-передачі транспортного засобу від 10.10.2014 року. Таким чином, стягувач більше 3 років володіє заставленим транспортним засобом, користується ним, але не реалізовує його та не зменшує загальну суму боргу, та в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» не повідомив про цей факт державного виконавця. Враховуючи викладене, державний виконавець вважає, що стягував навмисно перешкоджає виконанню рішення суду, вводить в оману виконавчу службу щодо розміру суми боргу та злісно порушує Закону України «Про заставу» щодо реалізації заставленого майна як заставодержатель. Також скаржник має право на повторне предявлення виконавчого документа до примусового виконання протягом 3 років з дня його повернення, надавши до органів ДВС відповідну заяву про примусове виконання рішення та квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2% суми, що підлягає стягненню. На підставі викладеного, державний виконавець просить відмовити в задоволенні скарги ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Боржник ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, надав зачву про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення на скаргу, в яких зазначив, що державним виконавцем Чекмак К.С. в ході примусового виконання виконавчого листа, виданого Іллічівським районним судом м.Маріуполя про стягнення з нього та ОСОБА_5 суми боргу на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк», були здійснені всі необхідні заходи щодо виявлення майна на яке можливо звернути стягнення, проте такі заходи не надали позитивних результатів. Через важке матеріальне становище в нього відсутня можливість погасити заборгованість, а також відсутнє майно, на яке б можливо було звернути стягнення для оплати суми боргу. Крім того, з метою виконання рішення суду ОСОБА_5 протягом 2013 року була виплачена сума боргу в розмірі 12 000 грн. та передано стягувачу транспортний засіб ЗАЗ «Daewoo Lanos TF69Y» державний номерний знак НОМЕР_1 з метою його подальшої реалізації та погашення кредитної заборгованості. Однак скаржником, як стороною виконавчого провадження, про факти часткової сплати суми боргу та передачі транспортного засобу до органів ДВС не було повідомлено. Просив відмовити в задоволенні скарги.

Суд, дослідивши матеріали скарги, дійшов до такого.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також учасників виконавчого провадження, закріплює їхні права та обовязки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження.

Нормами цивільного процесуального закону передбачено особливий порядок судового контролю за виконанням судових рішень, який визначений у розділі VII ЦПК України, і передбачає, зокрема, обовязок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 21.12.2012 року з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» була солідарно стягнута заборгованість за кредитним договором в сумі 76271,64 грн. та судові витрати в сумі 782,72 грн., на підставі якого 03.01.2013 року виданий виконавчий лист (а.с. 8).

04.11.2016 року державним виконавцем Кальміуського ВДВС м.Маріуполь ОСОБА_3 було відкрито виконавче провадження ВП №52815954 (а.с. 16).

20.04.2017 року державним виконавцем Кальміуського ВДВС м.Маріуполя ОСОБА_3 винесено постанову про повернення виконавчого документу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: майно, яке підлягає опису та реалізації, на яке за законом можливо звернути стягнення на момент перевірки не виявлено (а.с. 22).

Скаржник не згоден з постановою державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу, посилаючись на порушення державним виконавцем відправки даної постанови з документами виконавчого провадження, а також на неповноту здійснених заходів щодо примусового виконання виконавчого провадження.

Але суд, з даними твердженнями ПАТ «ВіЕйБі Банк» погодитися не може.

Так, відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішення є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обовязку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно ст. 18 ч.ч. 1, 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобовязаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; розяснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обовязки.

Частинами 3, 5 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у звязку з виконавчим провадженням; вертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; у разі якщо боржник без поважних причин не зявився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

З матеріалів виконавчого провадження, наданих державним виконавцем вбачається, що в процесі виконання рішення суду державним виконавцем Чекмак К.С. було проведено перевірку майнового стану боржника, надіслані запити до ДФС України та ПФУ України з метою зясування місця роботи боржника, з відповідей на які встановлено, що боржник ніде не працює, пенсію та будь-які доходи не отримує (а.с. 18). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав, повідомлення ТСЦ 1441 нерухоме майно та транспортні засоби за боржником не зареєстровані (а.с. 18 зворотна сторона), а тому звернути стягнення на заробітну плату чи майно боржника державний виконавець не мав змоги.

Також в матеріалах справи мається запит державного виконавця та письмові пояснення ОСОБА_4 (а.с. 17), відповідно до якого вбачається, що боржник ОСОБА_4 прибув за викликом державного виконавця у зазначений день та надав пояснення щодо важкого матеріального становища та неможливістю на даний час виконати рішення суду.

Крім того, письмовими матеріалами справи підтверджено, що боржник добровільно допустив державного виконавця до свого житла, розташованого в АДРЕСА_1, для перевірки майнового стану, у результаті якого було встановлено, що у боржника відсутнє майно, яке підлягає опису, про що складено відповідний акт державного виконавця у присутності двох понятих (а.с. 20).

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрований та фактично проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, місце свого мешкання не приховує, за викликом державного виконавця зявляється своєчасно, тому суд не вбачає законних підстав для звернення державного виконавця до суду з поданнями про оголошення розшуку боржника, примусове проникнення до житла боржника та обмеження його у праві виїзду за межі України, в звязку з чим, посилання скаржника на невиконання державним виконавцем заходів по примусовому виконанню рішення суду є необґрунтованими та спростованими письмовими матеріалами справи.

Також посилання скаржника на порушення з боку державного виконавця вимог щодо несвоєчасного направлення постанови не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідно до п.3.10 Наказу «Про затвердження інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби» виконавчі документи для відправлення передаються державним виконавцем діловоду органу ДВС під розписку в книзі обліку виконавчих документів.

Тобто державним виконавцем 21.04.2017 року були передані діловоду документи для їх відправлення учасникам виконавчого провадження, а згідно журналу реєстрації вихідної кореспонденції виконавчий документ разом із постановою про повернення виконавчого документа стягувачу був направлений діловодом 04.05.2017 року рекомендованою кореспонденцією (а.с. 23), а тому оскільки відправка вихідної кореспонденції, у тому числі виконавчих документів не залежить від державного виконавця, тому державний виконавець не несе відповідальність за затримку відправлення кореспонденції в органах ДВС.

Суд також зазначає, що відповідно до акту прийому-передачі транспортного засобу, складеного 10.10.2014 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_5, остання добровільно передала стягувачу транспортний засіб ЗАЗ «Daewoo Lanos TF69Y» державний номерний знак НОМЕР_1 з метою його подальшої реалізації та погашення кредитної заборгованості (а.с.21) та протягом 2013 року в рахунок погашення кредитної заборгованості сплатила стгувачу 12 000 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 28-36), однак скаржником, як стороною виконавчого провадження, про факти часткової сплати суми боргу та передачі транспортного засобу до органів ДВС не було повідомлено.

Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов'язковість рішень суду.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Законом України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що державним виконавцем Кальміуського ВДВС м.Маріуполь були виконані всі необхідні дії під час примусового виконання виконавчого документу, а тому в задоволенні скарги ПАТ «ВіЕйБі Банк» слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 209, 210, 383, 386, 387, 388 ЦПК України, ст.ст. 1, 13, 48, 59 Закону України «Про виконавче провадження», Положенням про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» (далі ПАТ «ВіЕйБі Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_2, заінтересовані особи: державний виконавець Кальміуського відділу державної виконавчої служби м.Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними, скасування постанови про повернення виконавчого провадження та зобовязання вчинити певні дії - відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляція в апеляційний суд Донецької області через Іллічівський райсуд м. Маріуполя протягом 5 днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_6