АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/1729/17 Номер провадження 22-ц/786/2763/17Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі :

головуючого судді : Хіль Л.М.

суддів : Кузнєцової О.Ю., Лобова О.А.,

секретар Колодюк О.П.

за участі представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, поділ спільної сумісної власності подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу №7441/2017/280116 від 06.01.2017 року легкового автомобіля Skoda Octavia 2012 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_3, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у Територіальному сервісному центрі МВС в Чернігівській області №7441; здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме вищевказаного автомобіля, виділивши його в особисту власність ОСОБА_5; стягнути з ОСОБА_5 на його користь 166 008 гривень компенсації 50% вартості автомобіля та понесені ним судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що у період шлюбу з ОСОБА_5, ними за спільні кошти подружжя було придбано легковий автомобіль Skoda Octavia 2012 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_3, колір бежевий. Даний транспортний засіб був зареєстрований на ім'я ОСОБА_5

Вважає, що з метою ухилення від цивільно-правової відповідальності та уникнення поділу спільного майна подружжя, ще перебуваючи у шлюбі, без його відома, ОСОБА_5 06.01.2017 року на підставі договору купівлі-продажу №7441/2017/280116 від 06.01.2017 року, укладеного в Територіальному сервісному центрі МВС в Чернігівській області ТСЦ №7441, перереєструвала шляхом продажу спільний автомобіль на ім'я свого племінника ОСОБА_6

Вказував, що своєї згоди на продаж спільного автомобіля не надавав, про дану перереєстрацію не знав, оскільки в даний період знаходився у службовому відрядженні в зоні проведення антитерористичної операції, що є підставою для визнання договору-купівлі продажу автомобіля недійсним.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_4, просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а саме залишення поза увагою суду відсутності його письмової згоди на розпорядження автомобілем, а також недобросовісності дій відповідачів.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 21.10.2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений шлюб (а.с.13).

У період шлюбу за спільні кошти подружжям було придбано легковий автомобіль Skoda Octavia 2012 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_3, колір бежевий. Транспортний засіб був зареєстрований на ім'я ОСОБА_5

06.01.2017 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу №7441/2017/280116 від 06.01.2017 року, укладеного в Територіальному сервісному центрі МВС в Чернігівській області ТСЦ №7441, продала легковий автомобіль Skoda Octavia 2012 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_3, колір бежевий, ОСОБА_6 (а.с.49).

Згідно відомостей, наданих суду Територіальним сервісним центром №7441 регіонального сервісного центру в Чернігівській області, підтверджено реєстрацію автомобіля Skoda Octavia 2012 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_3, на ім'я ОСОБА_6 та надано копії документів, що стали підставою для здійснення реєстраційної операції (а.с.130-135).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч.1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що ним не надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірний автомобіль було реалізовано без його згоди особисто відповідачем та кошти витрачено не в інтересах сім'ї під час спільного їх проживання. Позивачем не доведено, що відповідачі, укладаючи договір щодо спільного майна, діяли недобросовісно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Відповідно до роз'яснень, викладених у у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постановах від 27.01.2016 року у справі №6-1912цс15 та від 22.02.2017 року у справі №6-17цс17 відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, доведенню з боку позивача підлягає факт використання отриманих від продажу автомобіля коштів не в інтересах сім'ї, а також умисна недобросовісність відповідачів, зокрема той факт, що ОСОБА_6 знав чи не міг не знати про те, що автомобіль Skoda Octavia 2012 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_2, продавався ОСОБА_5 без згоди чоловіка.

В той час, як відповідачкою доведено:

-гроші витрачені в інтересах дітей та на їх утримання, в період коли позивач на утримання дітей грошей не надавав;

-письмової згоди позивача на продаж не було, що передбачено ч.3 ст. 65 СК України, але твердження позивачки про усну домовленість з позивачем про продаж автомобіля та витрачення коштів від продажу на утримання дітей не спростована достовірними доказами;

-покупець автомобіля діяв добросовісно, доказів протилежного не надано. Сам факт того, що він є племінником позивачки не спростовує його добросовісності.

Апеляційна скарга ОСОБА_4, не містить нових доказів, які б не були проаналізовані місцевим судом, та яким ним не було надано належну правову оцінку.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними за № 9 від 06.11.2009 р. у п. 10 абз. 4 встановлено, щовідповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача

З наявних у матеріалах справи відомостей не вбачається, що ОСОБА_6 усвідомлював, що спірний автомобіль продавався ОСОБА_5 без згоди її чоловіка ОСОБА_4

Окрім того, згідно пояснень, наданих ОСОБА_5, вона повідомила покупця про отриману від ОСОБА_4 згоду на продаж автомобіля, що свідчить про відсутність недобросовісності з боку покупця ОСОБА_6

Відсутність письмової згоди на продаж автомобіля, на що посилається апелянт, сама по собі не може свідчити про те, що контрагент за договором купівлі-продажу діяв недобросовісно.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість, ОСОБА_4 наведено не було.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з'ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді О.Ю. Кузнєцова

О.А. Лобов

З оригіналом згідно:

суддя Л.М. Хіль