УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/18126/17

Провадження № 2/638/5587/17

29.11.2017 року м. Харків

Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Хайкін В.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального закладу охорони здоровя «Обласний клінічний спеціалізований диспансер радіаційного захисту населення» про часткове скасування наказу від 31.10.2017 року №190-К «Про накладення дисциплінарних стягнень на працівників КЗОЗ «ОКСДРЗН» та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою до Комунального закладу охорони здоровя «Обласний клінічний спеціалізований диспансер радіаційного захисту населення» про часткове скасування наказу від 31.10.2017 року №190-К «Про накладення дисциплінарних стягнень на працівників КЗОЗ «ОКСДРЗН» та стягнення моральної шкоди, а саме просить суд: 1) скасувати наказ в. о. головного лікаря Комунального закладу охорони здоровя «Обласний клінічний спеціалізований диспансер радіаційного захисту населення» 31.10.2017 року №190-К «Про накладення дисциплінарних стягнень на працівників КЗОЗ «ОКСДРЗН», а саме підпункт б) пункту першого розпорядчої частини щодо винесення догани ОСОБА_1 за неналежне виконання пункту 2.5.2 Розділу 2 Додатка 1 посадової інструкції завідуючої фізіотерапевтичного відділення КЗОЗ «ОКСДРЗН»; 2) стягнути з Комунального закладу охорони здоровя «Обласний клінічний спеціалізований диспансер радіаційного захисту населення» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20000 грн. та судовий збір.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист (стаття 55) та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124), а статтею 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Проте, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити відповідність вимог, з якими позивач звертається до суду для захисту, а також дотримання позивачем вимог, передбачених ст.ст. 119, 120 ЦПК України.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Зазначена заява підлягає залишенню без руху, оскільки подана без дотримання вимог статті 119 ЦПК України, а саме: позовна заява повинна містити імя (найменування) позивача і відповідача, їх місце проживання (перебування) або місце знаходження, поштовий індекс, номери засобів звязку, якщо такі відомі, що не відповідає пункту 2 частини 2 статті 119 ЦПК України.

Відповідно до частини 5 статті 119 ЦПК України, до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Відповідно до частини 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Згідно частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на викладене, у звязку з поєднанням вимог майнового та немайнового характеру у позовній заяві, позивачу необхідно оплатити судовий збір за ставками, визначеними Законом України «Про судовий збір».

Разом з цим, до позовної заяви додано клопотання, з якого вбачається, що позивач просить звільнити її від сплати судового збору або відстрочити його сплату до ухвалення рішення у справі, посилаючись на складний майновий стан.

Частиною 1 статті 82 ЦПК України та частиною 2 статті 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Частиною 3 статті 82 ЦПК України та частиною 2 статті 8 Закону України «Про судовий збір» визначено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат, повязаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати.

Суд вважає, що причини, на які посилається позивач, не можуть бути підставою для звільнення від сплати чи відстрочення сплати судового збору. З огляду на зміст заявлених вимог, обов'язковість сплати судового збору а також те, що заявником не надано належних та допустимих доказів в обґрунтовування свого клопотання, суд не знаходить підстав для задоволення заяви. До того ж позивач не відноситься до жодної категорії осіб, зазначених у статті 5 Закону України «Про судовий збір», які звільняються від сплати судового збору.

Пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» визначено, що відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір» та статті 82 ЦПК єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім'ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім'ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 10 ЦПК повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. З урахуванням вимог статті 11 ЦПК, суд не вправі вчиняти дії, про які йдеться у статті 8 Закону України «Про судовий збір», з власної ініціативи. Так як на стадії вирішення питання про відкриття провадження норма щодо покладення судових витрат на боржника не застосовується, а відомостей про майновий стан позивач не надав, підстави для звільнення від сплати судового збору чи відстрочення його сплати відсутні.

У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини «Креуз проти Польщі» (CASE OF KREUZ v. POLAND) (Заява N 28249/95) від 19.06.2001 року, суд констатував, що він ніколи не виключав можливості того, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Проте у цьому ж рішенні суд також наголошує, що положення пункту 1 статті 6 про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах. Відповідно Суд постановляє, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 60).

Також, зокрема, у п.п. 50, 52 рішення Європейського суду з прав людини «Станков проти Болгарії» («STANKOV v. BULGARIA») від 12.07.2007 (заява №68490/01), вказано про те, що цілі, які переслідуються при стягненні судових витрат, зокрема судового збору слід вважати прийнятними враховуючи загалом питання відправлення правосуддя, зокрема, що стосується фінансування судової системи, крім цього, такі діють стримуючим фактором для легковажних претензій, однак такі не повинні бути надмірним тягарем, тобто значне фінансове навантаження може виступати як фактор, що обмежує доступ до правосуддя, право на суд.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», подання заяви до суду має відбуватись із дотриманням певних умов. Якщо сплата судового збору згідно з вимогами закону є обовязковою, то наслідком недотримання цієї умови є залишення позовної заяви без руху, а у разі якщо документ, що підтверджує сплату судового збору не буде поданий у строк, встановлений судом визнання заяви неподаною та її повернення позивачеві.

Окрім того, за змістом статті 80, пункту 4 частини 2 статті 119 ЦПК України на позивача покладається обовязок щодо зазначення ціни позову щодо вимог майнового характеру.

Так, позивачем заявлено в тому числі вимогу майнового характеру, а тому обовязковим елементом вступної частини позовної заяви є ціна позову, яка підлягає уточненню, тому що розмір моральної шкоди згідно прохальної частини 20000 грн. 00 коп., а позивачем ціну позову визначено як 1280 грн. 00 коп.

Також суд зазначає, що у прохальній частині позовної заяви відповідачем визначено Комунальний заклад охорони здоровя «Обласний клінічний спеціалізований диспансер радіаційного захисту населення», проте по всьому тексту позову вбачається незгода позивача саме з діями ОСОБА_2, зокрема щодо «винесення безпідставних дисциплінарних стягнень та незаконних розпорядчих документів», а тому позивачу належить визначити, в чому полягає порушення, невизнання чи оспорювання її прав, свобод чи інтересів з боку обраного нею відповідача.

Відповідно до статті 121 ЦПК України позовна заява, подана без додержання вимог, викладених у статтях 119-120 ЦПК України, підлягає залишенню без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Керуючись ст.121 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору або відстрочення його сплати - відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального закладу охорони здоровя «Обласний клінічний спеціалізований диспансер радіаційного захисту населення» про часткове скасування наказу від 31.10.2017 року №190-К «Про накладення дисциплінарних стягнень на працівників КЗОЗ «ОКСДРЗН» та стягнення моральної шкоди - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність виправити зазначені недоліки позовної заяви в строк, який не може перевищувати 5 днів з дня отримання позивачем ухвали.

Роз'яснити позивачу, що у випадку не усунення відмічених вище недоліків заява вважатиметься не поданою та буде повернено.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Дзержинського районного суду

м. Харкова В.М. Хайкін