Справа № 464/6242/14-ц
пр.№ 2/464/288/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.10.2017 року

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Теслюка Д.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Горбач О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, в якому просить, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 19.04.2017 р., стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь заробітну плату в розмірі 15 700 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 25 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у червні 2010 року відповідач, як директор ПП «Вол-Віт Імпекс», прийняв його на роботу, проте, всупереч вимогам ст. ст. 24, 42 КЗпП України, не уклав із ним трудового договору. На підставі усної домовленості він зобов'язався виконати ремонті роботи, а відповідач оплатити такі з розрахунку 100 грн. за кожен відпрацьований день. Однак, відповідач своїх зобов'язань не виконав, у зв'язку із чим утворилась заборгованість із виплати заробітної плати в розмірі 15 700 грн. Дані обставини встановлені ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 19.03.2013 року, згідно з якою відповідач визнав вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України. Протягом тривалого часу він неодноразово звертався до відповідача з усною вимогою повернути кошти, проте, така останнім не виконана. Вказаними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях через вчинений щодо нього обман та неможливість утримувати свою сімю. Окрім цього, відповідач безоплатно використовував надані ним будівельні інструменти та такі не повернув. У звязку з наведеним, просить стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди в розмірі 25 000 грн.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовну заяву з урахуванням поданих уточнень підтримали з підстав, що викладені у таких, просять суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача ствердив, що заборгованість по виплаті заробітної плати виникла за період з червня 2010 року по листопад 2010 року, а зазначення в розрахунку заборгованості 2011 року є технічною опискою. Окрім цього, вказав, що строки позовної давності позивачем не пропущено.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні позов не визнали, в наданих суду поясненнях представник відповідача посилалися на обставини, викладені в письмових запереченнях, зокрема зазначив, що доводи позивача не відповідають фактичним обставинам справи, жодних зобовязань відповідач перед позивачем немає, у звязку з цим вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Окрім цього, заперечив факт працевлаштування позивача в ПП «Вол-Віт Імпекс» та заявлений останнім розмір заборгованості, ствердив, що ОСОБА_1 надав в оренду будівельний інвентар та лише з метою перевірки використання такого прибував на обєкт будівництва. Також звернувся до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, зазначивши, що до вимог про відшкодування моральної шкоди застосовується строк позовної давності в один рік. Просить суд у задоволенні позову відмовити.

24.10.2017 року у судове засідання сторони та їх представники не зявилися, до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, а тому, на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та з'ясувавши її дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

З обвинувального акту, складеного прокуратурою Франківського району м. Львова, вбачається, що ОСОБА_2 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, а саме, в тому, що він у період часу з червня 2010 року по листопад 2010 року, будучи директором ПП «Вол-Віт Імпекс» та здійснюючи підприємницьку діяльність, яка полягала у наданні ремонтних послуг, прийняв на роботу ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та всупереч вимогам статей 24, 42 КЗпП України не уклав з ними трудового договору, що мало наслідком невиплату останнім заробітної плати, подачу завідомо неправдивих звітів до Пенсійного фонду та органів податкової інспекції, чим грубо порушив законодавство про працю.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 19.03.2013 року кримінальне провадження про обвинувачення відповідача у вчиненні відносно позивача кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172 КК України, закрито за нереабілітуючих обставин, у зв'язку із закінченням строку давності. У ході розгляду кримінального правопорушення ОСОБА_2 вину у вчинені вказаного правопорушення визнав повністю.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 надав показання про те, що у 2010 році разом з позивачем ОСОБА_1 виконував будівельні ремонтні роботи, за виконання яких відповідач ОСОБА_2 повинен був їм виплачувати заробітну плату, сума якої визначалася з кожним працівником індивідуально. Окрім цього, зазначив, що позивач надавав відповідачу в оренду будівельні інструменти.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 надали показання про те, що позивач ОСОБА_1 на підприємстві «Вол-Віт Імпекс», директором якого був відповідач ОСОБА_2, не працював, а лише надавав в оренду будівельні інструменти та час від часу прибував на обєкт будівництва з метою перевірки використання інструментів. Окрім цього, свідок ОСОБА_10 вказала, що позивач проводив ремонті роботи за місцем її проживання, за виконання яких вона з ним повністю розрахувалася.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як зазначив в судовому засіданні позивач ОСОБА_1, за виконання ремонтних робіт відповідач ОСОБА_2 на підставі усної домовленості зобовязався виплатити позивачу заробітну плату із розрахунку 100 грн. за кожен відпрацьований день.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати за період з червня 2010 року по листопад 2010 року становить 15 700 грн. (157 днів х 100 грн.).

Відповідно до ст. ст. 60,61 ЦПК України кожна особа зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дії особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанова суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Беручи до уваги пояснення сторін, показання свідків та встановлені в ході розгляду обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 з липня 2010 року по листопад 2010 року перебував у трудових відносинах із приватним підприємством "Вол-Віт Імпекс", директором якого був відповідач ОСОБА_2 Однак судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заявленої позивачем суми заборгованості у розмірі 15 700 грн., зокрема не знайшов свого підтвердження факт домовленості сторін про виплату заробітної плати в розмірі 100 грн. за кожен відпрацьований день, у звязку з чим позовна вимога про стягнення з відповідача заробітної плати у вказаному позивачем розмірі, не підлягає задоволенню.

Разом з тим, при вирішенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Статтею 23 ЦК України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно з положеннями п.9 цієї Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що протиправними діями відповідача, які полягали в неукладені з позивачем трудового договору, що мало наслідком невиплату заробітної плати та позбавлення останнього передбачених законодавством про працю прав, позивачу ОСОБА_1 було спричинено моральну шкоду. Ця обставина призвела до його моральних страждань, що викликані переживанням стосовно неможливості користуватися належною йому грошовою сумою та неспроможністю нормального забезпечення своєї сімї, що вимагало від нього вжиття додаткових заходів та зусиль для організації свого життя. Разом з тим, суд враховує характер та обсяг таких моральних страждань, їх тривалість, ступінь вини відповідача та інші обставини справи, а також виходить із засад розумності, виваженості та справедливості та приходить до переконання, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 7 000 грн. моральної шкоди.

При цьому, враховуючи те, що заробітна плата позивачу по сьогоднішній день не виплачена, чим останньому спричинено моральну шкоду, що є триваючим правопорушенням, а відтак, суд приходить до висновку, що строк позовної давності не пропущено.

Окрім цього, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, пропорційно до задоволеної частини вимог, що становить 64 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 7 000 (сім тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 64 (шістдесят чотири) грн. 40 (сорок) коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.Ю. Теслюк