Справа № 462/3846/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Палюх Н.М.

при секретарі Андрушко Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивач в серпні 2017р. звернувся у суд з позовом про стягнення з відповідачки 25818 грн. матеріальної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є фізичної особою підприємцем і основним видом його діяльності є торгівля продовольчими товарами. Згідно наказу №2 від 21.03.2016р. відповідачку було прийнято на роботу в магазин по вул.Широкій, 66 у м.Львові на посаду продавця продовольчих товарів. 22.03.2016р. між ним та ОСОБА_2 було укладено трудовий договір та договір про повну матеріальну відповідальність працівника. Наказом №6 від 27.03.2017р. в порядку ст.40 КЗпП України ОСОБА_2 було звільнена з роботи за прогул без поважних причин. Вироком Залізничного районного суду м.Львова від 12.05.2017р. ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.191, ч.3 ст.191 КК України, та призначено їй покарання: за ч.1 ст.191 КК України у виді обмеження волі на строк один рік; за ч.3 ст.191 КК України у виді обмеження волі на строк три роки, з позбавленням права обіймати посади пов'язані з матеріальною відповідальністю строком на два роки. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, з приєднанням, згідно ч.3 ст.70 КК України, додаткового покарання, призначеного за злочин, у вчиненні якого її було визнано винною, визначено ОСОБА_2 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк три роки, з позбавленням права обіймати посади пов'язані з матеріальною відповідальністю строком на два роки. На підставі ст.75 КК України звільнено її від відбування призначеного основного покарання із випробуванням протягом іспитового строку тривалістю два роки. Вироком суду встановлено, що відповідачка, працюючи на посаді продавця у ФОП ОСОБА_1, в період часу з 08.00 год. до 14.00 год. 21.09.2016р. та в період часу з 14.00 год. 21.09.2016р. по 20.00 год. 16.10.2016р., знаходячись на своєму робочому місці на вул.Широка, 66 у м.Львові, будучи матеріально відповідальною особою згідно договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 22.03.2016р., про ознайомлення з яким остання підтвердила своїм підписом, діючи умисно, із корисливих мотивів, привласнила грошові кошти ФОП ОСОБА_1 на суму 500 грн. та на суму 25318 грн., які перебували у її віданні. На даний час відповідачка жодних коштів йому не повернула, на телефонні дзвінки не відповідає, чому він просить стягнути з неї 25818 грн. матеріальної шкоди.

Позивач у судове засідання не зявився, але подав заяву, в якій позов підтримав повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечив та просить розглядати справу у його відсутності, що суд вважає за можливе.

Відповідачка у судове засідання не зявилася, хоча належно повідомлялася про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомила, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності на підставі наявних у справі матеріалів та постановити заочне рішення.

Розглянувши матеріали справи, оглянувши матеріали кримінальної справи №462/567/17, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення.

Як встановлено судом, вироком Залізничного районного суду м.Львова від 12.05.2017р. ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.191, ч.3 ст.191 КК України, та призначено їй покарання: за ч.1 ст.191 КК України у виді обмеження волі на строк один рік; за ч.3 ст.191 КК України у виді обмеження волі на строк три роки, з позбавленням права обіймати посади пов'язані з матеріальною відповідальністю строком на два роки. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, з приєднанням, згідно ч.3 ст.70 КК України, додаткового покарання, призначеного за злочин, у вчиненні якого її було визнано винною, визначено ОСОБА_2 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк три роки, з позбавленням права обіймати посади пов'язані з матеріальною відповідальністю строком на два роки. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування призначеного основного покарання із випробуванням протягом іспитового строку тривалістю два роки. Вказаний вирок суду набрав законної сили.

Як вбачається із змісту вказаного вироку, судом встановлено, щоОСОБА_2, працюючи на посаді продавця у ФОП ОСОБА_1, в період часу з 08.00 год. до 14.00 год. 21.09.2016 року, знаходячись на своєму робочому місці на вул. Широка, 66 у м.Львові, будучи матеріально відповідальною особою згідно договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 22.03.2016 року, про ознайомлення з яким остання підтвердила своїм підписом, діючи умисно, із корисливих мотивів, привласнила грошові кошти ФОП ОСОБА_1 на суму 500 грн., які перебували у її віданні. Окрім цього, працюючи на посаді продавця у ФОП ОСОБА_1, в період часу з 14.00 год. 21.09.2016 року по 20.00 год. 16.10.2016 року, знаходячись на своєму робочому місці на вул.Широка, 66 у м.Львові, будучи матеріально відповідальною особою згідно договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 22.03.2016 року, про ознайомлення з яким остання підтвердила своїм підписом, маючи злочинний умисел на привласнення чужого майна, діючи умисно, із корисливих мотивів, повторно привласнила чуже майно, яке належить ФОП ОСОБА_1, а саме: грошові кошти на загальну суму 25318 грн., які перебували у її віданні.

Також, у вироку суду встановлено, що ОСОБА_2 повністю визнала свою вину в інкримінованих їй злочинах, передбачених ч.1 ст.191, ч.3 ст.191 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Статтею 22 ЦК України, відповідно до якої особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права; збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 судам розяснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Судом встановлено, що сума завданої позивачу матеріальної шкоди до цього часу відповідачкою не відшкодована.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 в користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1необхідно стягнути 25818 грн. матеріальної шкоди.

В порядку ст.88 ч.3 ЦПК України з ОСОБА_2 в користь держави необхідно стягнути 640 грн. судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.10, 60, 88, 212-215, 225-226 ЦПК України, ст.ст.22, 1166 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2в користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_125818 грн. /двадцять пять тисяч вісімсот вісімнадцять/ грн. матеріальної шкоди.

Стягнути із ОСОБА_2в користь держави 640 грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд, що його ухвалив, шляхом подання в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: