Справа № 539/2251/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Даценка В. М.

при секретарі - Павличенко О.А.,

за участю: заявника - ОСОБА_1,

представника Лубенського міського відділу ДРАЦС - Коваль Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, -

В С Т А Н О В И В :

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення смерті її батька, ОСОБА_3, на тимчасово окупованій території України.

В заяві вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Макіївка Донецької області, помер її батько ОСОБА_3. Причина смерті: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 3 ст.

Заявник звернулася до Лубенського міського відділу ДРАЦС з приводу державної реєстрації факту смерті брата, однак, отримала відмову з підстав того, що не наданий документ, що є підставою для державної реєстрації смерті.

Встановлення заявленого факту потрібне заявнику для належної реєстрації смерті батька та оформлення пенсії по втраті годувальника.

Враховуючи вищевикладене, заявник прохає суд встановити факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 в Україні, Донецькій області, АДРЕСА_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с.Серебрянка Новооскольського району Курської області, Російської Федерації, причина смерті - ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 3 ст.

В судовому засіданні заявник заявлені вимоги підтримала, прохає їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи - Лубенського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Полтавській області проти задоволення заявлених вимог не заперечує.

З'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення заявника та представника заінтересованої особи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3, що підтверджується наданою суду копією свідоцтва про народження.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №344 від 07.08.2017 року виданого Центром первинної медико-санітарної допомоги №3 м.Макіївки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Макіївка Донецької області. Причина смерті: хронічна серцево-судинна недостатність, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІІ ст.

Факт смерті ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території також підтверджується свідоцтвом про смерть, виданими установою, що розташована на окупованій території, згідно якого він помер в м.Макіївка ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім того, заявником надано копію договору-заказу на організацію та проведення поховання 07.08.2017 року, акт прийому-передачі наданих послуг з поховання. Також, заявником надані фотознімки місця поховання ОСОБА_3

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085-р від 7 листопада 2014 р. «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Макіївка Донецької області входить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Для отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_3 заявник звернувся до Лубенського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Полтавській області де отримав відмову у проведенні державної реєстрації смерті з тих підстав, що пред'явлене ним лікарське свідоцтво про смерть не відповідає встановленій формі первинної облікової документації.

Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_3 встановленим.

Таким чином, керуючись ст.ст.11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець с.Серебрянка Новооскольського району Курської області, Російської Федерації, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Макіївка Донецької області, внаслідок хронічної серцево-судинної недостатності, ішемічної хвороби серця, атеросклеротичного кардіосклерозу, гіпертонічної хвороби ІІІ ст.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу до Апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду Даценко В. М.