04 грудня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Євграфової Є.П., Мазур Л.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту договору та стягнення коштів,
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 06 квітня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту договору та стягнення коштів.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 24 лютого 2015 року між ним та ТОВ «ЛК «Еталон» укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати в користування ОСОБА_4 трактор «Чері 244» вартістю 150 000 грн. Того ж дня позивач здійснив оплату за послуги згідно з указаним договором в розмірі 15 000 грн. Наступного дня після підписання договору з інформації від виробника ОСОБА_4 дізнався, що запропонована модель та комплектація трактора його не влаштовує за своїми технічними характеристиками та витратами пального, крім того, з веб-сайтів продавців позивач дізнався про суттєве збільшення вартості предмета лізингу.
27 лютого 2015 року позивач звернувся до ТОВ «ЛК «Еталон» із заявою про розірвання договору з моменту отримання відповідачем цієї заяви та просив повернути сплачені товариству кошти в розмірі 15 000 грн. У листі від 27 березня 2015 року ТОВ «ЛК «Еталон» визнало факт розірвання договору фінансового лізингу, однак відповідач відмовився повертати ОСОБА_4 сплачені кошти в розмірі 15 000 грн, посилаючись на пункт 12.11 договору.
Посилаючись на те, що умови пункту 12.11 договору фінансового лізингу є несправедливими відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_4 просив визнати зазначений пункт договору недійсним та стягнути з ТОВ «ЛК «Еталон» сплачені кошти в розмірі 15 000 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від

30 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 06 серпня

2015 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від

30 червня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2015 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 06 серпня 2015 року відмовлено на підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

Постановою судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 червня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Волинської області від 06 серпня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним

п. 12.11 договору фінансового лізингу від 24 лютого 2015 року № 002219, укладеного між ТОВ «ЛК «Еталон» та ОСОБА_4

Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_4 в рахунок повернення коштів, сплачених за договором фінансового лізингу від

24 лютого 2015 року № 002219 в розмірі 15 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 06 квітня 2017 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від

13 грудня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі директор ТОВ «ЛК «Еталон» - Кептє С.В. просить скасувати заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 06 квітня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24 лютого 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ЛК «Еталон» укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати в користування ОСОБА_4 трактор «Чері 244» вартістю 150 000 грн.

Згідно з п. 8.2.1 договору перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, що розраховується як комісія за організацію, яка визначена в додатку 1 до договору; авансу ціни предмета лізингу, що розраховується як авансовий платіж, розмір якого визначений у додатку 1 до договору; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоодержувача, розмір якого визначений у додатку 1 до договору.

Згідно з додатком 1 до договору вартість предмета лізингу становить

150 000 грн; авансовий платіж - 75 000 грн; комісія за організацію -

15 000 грн (10 %).

24 лютого 2015 року ОСОБА_4 здійснив оплату комісії за організацію в розмірі 15 000 грн з призначенням платежу за послуги згідно з договором фінансового лізингу.

27 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернувся до ТОВ «ЛК «Еталон» із заявою про розірвання договору з моменту отримання відповідачем цієї заяви, оскільки з веб-сайтів продавців він дізнався про істотне збільшення вартості трактора «Чері 244», запропонована модель та комплектація трактора його не влаштовує за своїми технічними характеристиками та витратами пального, у зв'язку із чим просив повернути сплачені товариству кошти в розмірі 15 000 грн.

У листі від 27 березня 2015 року ТОВ «ЛК «Еталон» визнало факт розірвання договору фінансового лізингу, однак відмовилось повертати ОСОБА_4 сплачену ним комісію за організацію в розмірі

15 000 грн, посилаючись на п. 12.11 цього договору.

Відповідно до п. 12.11 договору фінансового лізингу у випадку його розірвання лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що згідно з оспорюваним п. 12.11 договору фінансового лізингу у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

При цьому в разі збільшення вартості предмета лізингу лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем для відповідності відсоткового розміру авансового платежу фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (п. 5.4 договору).

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено (пункти 4.3-4.4 договору).

За таких обставин суди дійшли правильного висновку про те, що оспорюваний пункт 12.11 договору фінансового лізингу підпадає під несправедливі умови, встановлені п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору.

Суди врахували, що цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у п. 12.11 умова договору є несправедливою в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, відповідно до частини першої ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 799 ЦК України).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 111 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Розглядаючи зазначений спір, суди встановили, що на час укладення спірного договору ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб у лізингової компанії була відсутня, що відповідно до ст. 227 ЦК України може слугувати підставою, за її відсутності, для визнання договору фінансового лізингу недійсним.

За таких обставин суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки встановили, що пункт 12.11 договору фінансового лізингу підпадає під несправедливі умови, встановлені п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, становили, що у ТОВ «ЛК «Еталон» на час укладення спірного договору ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб була відсутня.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 06 квітня

2017 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від

06 квітня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту договору та стягнення коштів залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Л.М. Мазур