Справа № 442/8027/15-ц
провадження №2/457/211/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі головуючої-судді Василюк Т.В.,

секретар судового засідання Болонна І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася до Трускавецького міського суду з позовом ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем вона одружилася 09 лютого 2002 року. В шлюбі у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Спільне життя з відповідачем не склалося, і 30 червня 2015 року рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області шлюб між ними розірвано. Майно, придбане ними за час перебування у шлюбі, не було поділене у судовому порядку, оскільки вона надіялася, що вони поділять його добровільно. За час проживання шлюбі вони з відповідачем працювали за кордоном в Іспанії з 2002 по 2004 рік, а коли повернулися, то купили двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Інвентаризаційна вартість квартири станом на 2015 рік становить 225 892 грн. У 2009 році вони придбали земельну ділянку для обслуговування житлового будинку розміром 0,15 га в кварталі житлової забудови по АДРЕСА_2. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 87 480 грн. Вони купили гараж, який розміщений в Гаражно-експлуатаційному товаристві «Беркут» в м. Трускавець. На даний час його вартість становить 89 000 грн. Все придбане майно за час шлюбу документально оформлене на відповідача, всі правовстановлюючі документи знаходяться у нього. Квартира АДРЕСА_1, земельна ділянка в с. Уличне Дрогобицького району, металевий гараж в ГЕТ «Беркут» у м. Трускавець куплені ними за час шлюбу за спільні кошти. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ними не досягнуто, у них з відповідачем почали виникати конфлікти щодо користування, володіння та розпорядження спільно придбаним майном. В уточненій позовній заяві позивачка просить визнати квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 61,5 м?; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку розміром 0,015 га в кварталі житлової забудови по АДРЕСА_2; металевий гараж АДРЕСА_3 об'єктами права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, 1/2 частини зазначеної земельної ділянки та 1/2 частину зазначеного металевого гаражу.

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовну заяву з наведених у ній підстав та просили позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав та не заперечив проти його задоволення.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вони посилаються як підстави своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2002 року. Відповідно до рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 30 червня 2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано /арк. справи 7/.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 69792491, сформованому 05 жовтня 2016 року, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого 13 листопада 2008 року виконавчим комітетом Трускавецької міської ради /арк. справи 113-114/.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира квартира АДРЕСА_1була придбана подружжям під час перебування у шлюбі, з метою подальшого спільного проживання та за спільні кошти.

Згідно з правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду України №6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року та №6-2641цс15 від 16 грудня 2015 року, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У ході розгляду справи не викликав заперечення той факт, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за спільні кошти подружжя, що у судовому засіданні також визнав представник відповідача.

З державного акта на право власності на земельні ділянку серії НОМЕР_2, виданого 23 листопада 2009 року, вбачається, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3). Зазначена земельна ділянка передана на підставі рішення Уличненської сільської ради від 03 серпня 2009 року у власність ОСОБА_3

Частиною 5 статті 61 СК України (в редакції, що діяла на момент приватизації земельної ділянки) визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Таким чином, враховуючи те, що право власності на земельну ділянку набуто відповідачем процесі приватизації під час перебування у шлюбі з позивачкою, то така земельна ділянка має бути визнана об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Виходячи із рівності часток у спільному майні подружжя, враховуючи вищенаведене, те, що суд вирішує спір в межах заявлених позовних вимог, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає до часткового задоволення - квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку в с. Уличне Дрогобицького районуслід визнати об'єктами спільної сумісної власності подружжя та визнати за позивачкою по 1/2 частини на кожен з зазначених об'єктів. Набуття вказаного майна подружжям під час шлюбу сторонами не заперечується та підтверджується правовстановлюючими документами.

Що стосується металевого гаража в Гаражному кооперативі «Беркут» у м. Трускавець, сторонами не надано правовстановлюючих документів, які підтверджують факт того, що відповідач набув право власності на таке майно, чи документів, що такий об'єкт прийнятий в експлуатацію У матеріалах справи є довідка від 15 липня 2015 року № 32/0, видана головою правління ГЕТ «Беркут» Божко Ю.О. про те, що ОСОБА_3 являється членом товариства «Беркут» в 13 ряді, 1 місце, однак на підставі відомостей у довідці не можна вважати, що на місці № 1 в 13 ряду ГЕТ «Беркут» існує металевий гараж, а також що такий гараж є об'єктом спільної сумісної власності у розумінні цивільних та сімейних правовідносин. Згідно з ч.ч.2, 3 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Оскільки у матеріалах справи немає відомостей, що гараж введений в експлуатацію, відсутні будь-які правовстановлюючі документи, тому він не є об'єктом нерухомого майна, на яке виникло право спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. Відповідно до висновку № 3 будівельно-технічного дослідження судового експерта Дідовського Ю.Б. дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_1 станом на час проведення дослідження (15 березня 2016 року) становить 1 029 285,99 грн.. При уточненні позивачкою позовних вимог нею не сплачено судовий збір відповідно до Закону України «Про судовий збір», де вказано, що кожна позовна вимога є окремим об'єктом справляння судового збору. Фактично позивачка заявила три немайнові та три майнові позовні вимоги. З врахуванням вартості 1/2 частини металевого гаража (20796,885 грн.), 1/2 квартири АДРЕСА_1 (514642,99 грн.), 1/2 частини земельної ділянки (оскільки не визначено її вартість у матеріалах справи, то судовий збір, який слід було сплатити, становить 640 грн.) та судового збору за три немайнові позовні вимоги (640 * 3 = 1920), а також беручи до уваги момент звернення з первісною позовною заявою (10 грудня 2015 року) та з уточненою позовною заявою (01 серпня 2017 року), загальна сум судового збору становить 7280,79 грн. Фактично позивачкою було сплачено 2 258,92 грн., тому різницю між сплаченим та несплаченим нею судовим збором пропорційно до задоволених позовних вимог слід стягнути з відповідача - 978,92 грн. в користь позивачки та 5012,87 грн. в користь держави.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, с у д,-

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати земельну ділянку для обслуговування житлового будинку (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3) розміром 0,15 га в кварталі житлової забудови по АДРЕСА_2 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3) розміром 0,15 га в кварталі житлової забудови по АДРЕСА_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 978,92 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь держави судовий збір в розмірі 5021,87 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Трускавецький міський суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуюча Т.В. Василюк