Ухвала іменем україни
13 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ізмайлової Т.Л.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов Артем Володимирович, про визнання договорів дарування недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_8, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 серпня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до Обухівського районного суду Київської області з указаним позовом, в якому просив визнати недійсними договори дарування садового будинку АДРЕСА_1 які укладені 12 лютого 2013 року між ним та ОСОБА_4, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., зареєстровані в реєстрі за № № 358, 360, витребувати із незаконного володіння ОСОБА_5 вказане нерухоме майно та визнати за ним право власності на нього, мотивуючи тим, що в 2005 році відповідно до договору купівлі-продажу він придбав садовий будинок АДРЕСА_2

У червні 2010 році ним було зареєстровано шлюб із ОСОБА_4

25 травня 2012 року він отримав важку закриту черепно-мозкову травму, за яких обставин це сталося не пам'ятає, тому тривалий час лікувався, проходив реабілітацію. Із жовтня 2014 року до березня 2015 року перебував за кордоном. Повернувшись до України, дізнався, що не є власником спірного нерухомого майна, оскільки йому стало відомо про укладення 12 березня 2013 року оспорюваних правочинів. Крім того, він дізнався, що ОСОБА_4 за відплатним договором відчужила спірне майно своєму знайомому ОСОБА_5, якому було відомо, як про отриману ним травму, так і про стан після неї, що свідчить про його недобросовісність. Так як на час, якими датовано укладення договорів дарування, він страждав стійким психічним розладом і за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування садового будинку АДРЕСА_3, загальною площею 476,2 кв. м, житловою площею 122,4 кв. м, укладений 12 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., зареєстрований в реєстрі за № 358.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, загальною площею 0,11 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована у садовому товаристві «Зоря» за адресою: смт Козин, Обухівський район, Київська область, укладений 12 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., зареєстрований в реєстрі за № 360.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 садовий будинок АДРЕСА_4

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_8, просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 жовтня 2010 року, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 14 вересня 2010 року № 11/25, ОСОБА_3 належав садовий будинок, загальною площею 476,2 кв. м, житловою площею 122,4 кв. м у смт Козин Обухівського району Київської області.

Згідно із державним актом на право власності на землю серії НОМЕР_2, виданим Козинською селищною радою народних депутатів Обухівського району Київської області від 25 грудня 1997 року № 6, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 11 березня 1998 року № 1785, ОСОБА_3 належала земельна ділянка, загальною площею 0,11 га в смт Козин Обухівського району Київської області.

Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, 25 червня 2010 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

Також судом установлено, що позивач ОСОБА_3 у травні 2012 року за невстановлених обставин отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований, проходив лікування та реабілітацію від отриманих тілесних ушкоджень.

На підставі договору дарування садового будинку від 12 лютого 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 358, ОСОБА_3 передав безоплатно ОСОБА_4 у власність садовий будинок АДРЕСА_5

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 12 лютого 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Лазарєвою Л. І. та зареєстрованого в реєстрі за № 360, ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, загальною площею 0,11 га, яка розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Козинська селищна рада, садове товариство «Зоря», кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 квітня 2015 року ОСОБА_4 за грошову суму передала у власність ОСОБА_5 земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 0,11 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, смт Козин, садове товариство «Зоря», земельна ділянка б/н, цільове призначення (використання) земельної ділянки - індивідуальне садівництво.

Згідно з договором купівлі-продажу від 09 квітня 2015 року, ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 загальною площею 476,2 кв. м, житловою площею 122,4 кв. м.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на ту обставину, що на час укладення договорів дарування - 12 лютого 2013 року, він не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що відповідно до ст. 225 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з доводами якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що за висновком судово-психіатричного експерта від 12 квітня 2016 року № 272 ОСОБА_3 на час укладання ним договорів дарування садового будинку АДРЕСА_7 - 12 лютого 2013 року, страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку травматично-інтоксикаційного ґенезу з слабоумством та на час складання договорів дарування за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про те, що земельна ділянка та садовий будинок вибули із власності позивача всупереч його волі, що є підставою відповідно до положень ст. ст. 203, 215, 255, 387, 388 ЦК України, ст. 153 ЗК України задоволення позову та повернення спірного нерухомого майна у власність ОСОБА_3, шляхом його витребування.

З такими висновками в повному обсязі погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Звертаючись до суду, позивач указував, що спірний будинок належить йому на праві власності з 2005 року, між тим докази наведеного в матеріалах справи відсутні. У той же час, судом встановлено, що будинок набуто у власність 20 жовтня 2010 року.

На порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України, вирішуючи спір про витребування майна, суд правовий статус відчужуваного за оспорюваними договорами нерухомого майна не перевірив; не звернув уваги на те, що на момент набуття будинку у власність (жовтень 2010 року) ОСОБА_3 перебував в шлюбі із ОСОБА_4, яка в силу презумпції, що закріплена в ч. 1 ст. 60 СК України, є співвласником набутого під час перебування у шлюбі майна.

За загальним правилом висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими доказами, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Приймаючи до уваги висновок експерта від 12 квітня 2016 року (а. с. 51-68 т. 2,) суд першої інстанції не звернув уваги на те, що судово-психіатрична експертиза з аналогічного питання, за переліком правочинів, вчинених у певні дати, була проведена в межах кримінальної справи 17 грудня 2015 року і копія такого висновку наявна в матеріалах справи (а. с. 18-36 т. 2).

Оскільки первинною є експертиза, при проведенні якої об'єкт досліджується вперше, експертиза щодо стану здоров'я позивача ОСОБА_3 на момент вчинення в лютому 2013 року оспорюваних договорів дарування, що була проведена в межах цієї справи, фактично є повторною, проведеною після додаткової експертизи в межах кримінального провадження 17 грудня 2015 року.

Разом із тим, як вбачається із експертного висновку, який покладений судом в основу судового рішення, судова експертиза була проведена комісією експертів, доповідачем в якій був той самий експерт ОСОБА_10, який надавав висновок з такого самого питання в межах додаткової експертизи, проведеної в кримінальному провадженні в грудні 2015 року та був доповідачем в справі.

Також, як вбачається з матеріалів справи, експерт ОСОБА_10 приймав участь у первинній експертизі, що проводилася за матеріалами кримінального провадження протягом 2014-2015 років (а. с. 29-79 т. 1). За наслідками зазначеної експертизи був складений висновок щодо психічного стану позивача, в тому числі на момент вчинення оспорюваних угод, який позивачем був покладений в обґрунтування своїх вимог за позовом, що розглядається в межах цієї справи.

Разом із тим достовірність висновку експерта залежить від вибору особи, яку залучають як експерта. Експерт повинен мати спеціальні пізнання, бути компетентним. Експерт не може брати участі у розгляді справи і підлягає відводу, якщо він: особисто прямо чи побічно заінтересований у результатах справи; є родичем сторін або інших осіб, які беруть участь у справі; перебуває в особливих стосунках з особами, які беруть участь у справі; знаходиться або знаходився у службовій або іншій залежності від сторін, інших осіб, які беруть участь у справі; провадив ревізію, матеріали якої послужили підставою до порушення цивільної справи; виявився некомпетентним. Проведення повторної експертизи може бути доручено тільки іншому експертові

Між тим на порушення вимог ст. 212 ЦПК України, суд, обґрунтовуючи свій висновок наявністю висновку експерта від 12 квітня 2016 року, на вказане вище уваги не звернув, питання про достовірність висновку експерта, який неодноразово приймав участь в експертних дослідженнях щодо позивача ОСОБА_3, не перевірив. Не звернув уваги на наведене і апеляційний суд, в той час коли на наявність вказаних обставин містилося посилання в апеляційній скарзі.

Разом із тим, приймаючи до уваги експертний висновок від 12 квітня 2016 року щодо стану здоров'я позивача під час укладання оспорюваних договорів, суд не звернув уваги на те, що експертний висновок від 17 грудня 2015 року, складений в кримінальному провадженні, за своїм змістом, крім оспорюваних договорів дарування, охоплює інші правочини, що вчинялися позивачем з 17 грудня 2012 року до 18 жовтня 2014 року, тобто протягом майже двох років, останній з яких був вчинений за півроку до звернення позивача до суду із цим позовом.

Обидва висновки містять безумовні твердження експертів про наявність у позивача «стійкого хронічного психічного розладу у вигляді органічного ураження головного мозку з слабоумством».

Крім того, у висновку судово-психіатрічного експерта від 17 грудня 2015 року (а. с. 35 т. 1) зазначено, що при даному обстеженні (проводилося 17 грудня 2015 року об 11 год. 30 хв.) у підекспертного виявлено наявність психоорганічної патології психічних функцій, що за своїм характером та ступенем вираженості в даний час позбавляє підекспертного можливості, як усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, так і правильно сприймати, запам'ятовувати факти, що мають значення для справи та давати по них показання.

Між тим на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України, ухвалюючи рішення у спорі, що надійшов до суду в квітні 2015 року, суд наведеному оцінки не надав. Ураховуючи, що участь у цій справи позивач здійснював через представників, на підставі довіреностей, що були видані в квітні 2015 року, суд не звернув уваги на те, що доказів поліпшення стану здоров'я або видужання позивача матеріали справи не містять, не надав оцінки змісту висновку судово-психіатрічної експертизи, проведеної в грудні 2015 року, яка містить данні щодо неможливості позивачем усвідомлювати значення свої дій та керувати ними в період розгляду судом цієї справи, не обговорив питання про необхідність особистої участі позивача у судовому розгляді з метою забезпечення належного захисту, як його прав, так і прав інших учасників судового процесу.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 серпня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Л. Ізмайлова

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

С.О.Карпенко

Г.І.Мостова