Категорія 43 Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої : Копаничук С.Г.

суддів: Сала Т.Б., Марчук В.С.

при секретарі: Агеєвій Г.В.

за участю позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 , відповідачки ОСОБА_4 ,її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування частиною будинку, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення з частки житлового будинку, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду від 02.10.2017 року,-

В с т а н о в и л а :

23.07.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_4 , зазначаючи що на підставі договору купівлі-продажу від 09.06.2015 року він придбав у свого дядька ОСОБА_6 ? частину житлового будинку з прибудовами та господарськими спорудами по вул. Ленських подій, 25 в м. Вінниці. У зазначеній частині будинку протягом тривалого часу проживала та продовжує проживати ОСОБА_4, яка являється колишньою дружиною ОСОБА_6 Після придбання частини вище вказаного будинку позивач звернувся до ОСОБА_4 з проханням виселитися оскільки приміщення необхідне для проживання його сімї. Посилаючись на ст.ст.319,321 ЦК України та на те, що ОСОБА_4 незаконно займає та відмовляється звільнити належне йому житло, чим порушує його право володіння, користування та розпорядження своєю власністю, просив позов задовольнити.

02.12.2015 року позивач подав уточнену позовну заяву, в якій, крім заявлених позовних вимог ,просив суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування ? частиною будинку, що розташованого за адресою м. Вінниця, вул. Ленських подій, 25.

Рішенням Вінницького міського суду від 02.10.2017 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - 1/2 частиною житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою м. Вінниця, вул. Ленських подій, 25, що належить ОСОБА_2.

Виселено ОСОБА_4 з 1/2 частини житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою м. Вінниця, вул. Ленських подій, 25, що належить ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_5 просить зазначене рішення суду скасувати через порушення норм матеріального і процесуального права, а по справі ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову. Зазначив ,що суд невірно оцінив докази та встановив обставини по справі ,а також неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого неправильно вирішив справу. Визнаючи відповідачку, такою, що набула право користування чужим майном, спірною частиною будинку суд не застосував до спірних правовідносин ч. 6 ст. 403 ЦК. відповідно до змісту якої, сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Вважає, що оскільки право власності на спірний будинок перейшло до позивача, до останнього перейшли і обов'язки щодо сервітуту відповідача на спірний будинок.

Суд не звернув увагу на те, що не є об'єктом права власності позивача прибудова до спірного будинку - сіни літера «а1», та складаються з приміщень кухні 2-1 площею 8,1 кв. м. та ванної, площею 3 кв.м. Це майно побудовано відповідачем спільно з гр. ОСОБА_6 під час перебування їх в шлюбі.

Заслухавши доповідача, сторін, перевіривши матеріали справи ,рішення суду та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає ,що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд встановив , що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09.06.2015 року купив у ОСОБА_6 успадковану останнім 07.03.1975 року 1/2 частину будинку, в якому на правах члена сімї з 24.08.1974 року постійно поселилась та проживає відповідач ОСОБА_4Шлюб між ОСОБА_6 та відповідачкою було розірвано у листопаді 1989 році ,а у травні 2010 року померла їх спільна донька - ОСОБА_7 ,після чого ОСОБА_6 намагався виселити колишню дружину з будинку.

Рішеннями судів , що набрали законної сили , ОСОБА_6 в 2011 році було відмовлено у позові до відповідачки про усунення йому перешкод в користуванні власністю ,а у 2014 році - у позові про визнання відповідачки такою ,що втратила право користування житловим будинком, усуненні перешкод в користуванні та розпорядженні будинком шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку ,чим визнано право колишньої дружини ОСОБА_4, на користування чужим житловим помешканням ,як члена сімї власника.

Після придбання будинку позивачем відповідачка продовжує проживати та користується ? частиною будинку ,що належить ОСОБА_2, при цьому не являючись членом його сімї. На вимоги нового власника про усунення йому перешкод в користуванні власністю та виселення відповідачка відповідає відмовою.

Задовольняючи позовні вимоги з посиланням на ст. 319,383 ,391 ЦК України ,ст. 150 ЖК України про захист прав власника , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка , як член сімї колишнього власника, набуте право користування житлом (житловий сервітут),передбачене ст. 405, 401 ЦК України , втратила з часу продажу ОСОБА_6 1/2 частини будинку позивачу ,а тому , враховуючи відсутність у неї договірних відносин з проживання ,визнав її такою ,що втратила право на користування ? частиною будинку та усунув перешкоди шляхом виселення її з ? частини.

При цьому щодо застосування норм права в подібних правовідносинах суд послався на правову позицію Верховного Суду України у справі №6-158цс14.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Так виникнення права члена сімї, зокрема дружини, на користування житловим приміщенням витікає з ч.1 ст.405 ЦК України , яка вказує ,що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним ,мають право на користування цим житлом відповідно до закону . За своєю правовою природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Такої правової позиції дотримувався Верховний Суд України у постанові по справі №6-158цс14,висновок якого щодо застосування права відповідно до ч.1ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм .

Крім того ст.391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз наведених правових норм у постанові по справі №6-14цс16 від 16.11.2016 року дав підстави Верховному Суду України дійти висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб ,які постійно проживають і ведуть спільне господарство разом з ним ,усунення порушень свого права власності в будь-який час.

Доводи скарги про незастосування судом положень ч.6 ст.403 ЦК України необґрунтовані. Згідно вказаної норми сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Відповідно до ст.402 ЦК сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Крім того , ст. 406 ЦК України визначені підстави припинення сервітуту, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно ч.4 ст.406 ЦК сервітут припиняється в разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Оскільки особистий сервітут на користування житлом у членів сімї власника встановлюється згідно закону за обставини наявності цього права у власника, відтак припинення власності на житло у власника тягне припинення права на користування ним у членів його сімї. Отже ,суд вірно дійшов висновку про те, що право користування житлом члена сімї власника житла є похідним від існування такого права у самого власника, а тому доводи апеляційної скарги про порушення судом цих норм матеріального права безпідставні.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильності застосування судом правової позиції Верховного Суду України у справі №6-158цс14 з причини того, що відповідач не є членом сімї колишнього власника житлового будинку не заслуговують на увагу, оскільки житлове законодавство України визначає той статус особи щодо певного житла, який вона мала на момент набуття нею права на нього .

Доводи скарги щодо незастосування судом ч.2 ст.405 ЦК України в частині єдиної підстави для визнання позивачем відповідачки такою що втратила право користування житлом приватного фонду - відсутність члена сімї власника житла без поважних причин понад 1 рік, то вказана підстава не може застосовуватись до даних правовідносин оскільки ОСОБА_4 , з часу придбання житла позивачем, не являється членом його сімї .

Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, заслуговують на увагу.

Так, задовольняючи позовні вимоги суд визнав ОСОБА_4 такою що втратила право на користування ? частиною будинку т ав порядку усунення перешкод виселив її з ? частини.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи вбачається, що обєктом права власності позивача з є ? ідеальна частина будинку по вул. Л.Подій,25 в м. Вінниці з загальною площею будинку - 99,19 м2 .(а.с.6). Разом з тим, як вбачається з копії технічного паспорту, вказаний будинок станом на 1997 рік мав загальну площу 104,4 кв. м. ,а станом на час ухвалення рішення у справі площу 107,5 кв. м. Інша ідеальна ? частина будинку перебуває у власності ОСОБА_8

Таким чином, суд не звернув увагу та не встановив на частину якого будинку та якої площі набув право власності позивач .

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності визначено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Частиною 1 ст. 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема ст. 361 ЦК щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності).Із аналізу наведених норм видно, що визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке знаходиться у спільній частковій власності, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки потребують згоди всіх співвласників житла.

Ухвалення рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке знаходиться у спільній частковій власності, можливе лише за наявності обумовленої письмової згоди всіх співвласників цього житлового будинку та (або) подання ними спільного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із позовом про втрату права користування частиною будинку позивач звернувся одноосібно, при тому, що 1/2 частки житлового будинку не виділена в натурі, порядок користування приміщеннями з іншим співвласником не встановлений.

Також з матеріалів справи та пояснень сторін вбачається ,що договір про порядок користування приміщеннями будинку між співвласниками не укладався, частки співвласників в натурі не виділялись , порядок користування окремими частинами будинку офіційно не встановлювався ,а також не встановлено якими приміщеннями будинку користується ОСОБА_4 і де знаходяться приміщення ? частини будинку, що перебувають у власності ОСОБА_2

Вирішуючи питання про втрату відповідачкою права на користування житловим приміщенням та її виселення, суд цих вимог закону та обставин справи не врахував, та не встановив, які саме житлові приміщення складають ? ідеальну частину будинку, що належить позивачу; які житлові приміщення ,визначені попереднім власником, займала відповідачка та з яких житлових приміщень останню просять виселити.

За таких обставин дійти висновку ,що відповідачка чинить позивачу перешкоди у користуванні ним ? ідеальною частиною будинку, не представляється можливим ,а тому доводи скарги в цій частині є підставними.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивач передчасно звернувся до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування 1/2 ідеальною частиною будинку , усунення перешкод в користуванні шляхом виселення з неї відповідачки .

За таких обставин, згідно з п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права підлягає скасуванню , з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду від 02.10.2017 року скасувати .

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим помешканням, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення з житлового помешкання відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та бути оскаржено на протязі двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча: С.Г. Копаничук

Судді: Т.Б. Сало

/підписи/

ОСОБА_9

Згідно з оригіналом:

Суддя: С.Г. Копаничук