АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 грудня 2013 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання права власності - задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на одноповерхову нежитлову будівлю, загальною площею 192,8 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Судовий збір у сумі 1000 грн. стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні скаржник та його представник підтримали апеляційну скаргу.

Позивач та його представник проти апеляційної скарги заперечили.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, в якому просив визнати за нимправо власності на одно - поверхневу нежитлову будівлю, загальною площею 192,8 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач посилається на те, що 02.04.2009 року він був зареєстрований як фізична особа - підприємець Таращанською районною державною адміністрацією Київської області, та власною працею заробляв гроші технічним обслуговуванням та ремонтом автомобілів зі сплатою єдиного податку. Значно пізніше він іноді і систематично зустрічався з відповідачкою, проте спільного господарства вони не вели, гроші він їй давав, оскільки всі гроші заробляв саме він.

Останній час відносини позивача з відповідачкою значно погіршилися, остання заявила права на половину його бізнесу, безпідставно посилаючись на те, що вони перебували з нею у фактичних шлюбних відносинах. В тому числі, відповідачка не визнає його право власності на будівлю нежитлового призначення за адресою: АДРЕСА_1, яка була встановлена позивачем та реконструйована за власні вказані кошти - зароблені до вказаних зустрічей з відповідачкою. При цьому, відповідач вважає, що вказаний об'єкт належить їй та позивачу на праві сумісної власності в рівних частках, як майно подружжя. Відносини позивача з відповідачкою погіршувалися, при цьому, у жовтні 2013 року остання вийшла заміж.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Позивач просив задовольнити позов.

Відповідач визнала позов.

Відповідно до положень ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Проаналізувавши наведені дані, всі матеріали справи, в якій, зокрема, містяться копії вказаних документів, а також надані позивачем оригінали, в тому числі, оригінал відповідного паспорту, враховуючи, що третя особа - Дарницька районна в м. Києві Державна адміністрація, не надала заперечень проти вказаних позовних вимог, судом не встановлено даних про те, що визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує свободи та інтереси інших осіб, а тому, враховуючи зміст вищенаведених положень діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 214 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішеннясуду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З апеляційною скаргою на рішення суду звернулась ОСОБА_1, як особа, права якої порушені рішенням суду.

Скаржник посилається на те, що 25 вересня 2010 року між нею та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції в м. Києві зроблено актовий запис № 1283.

Сімейне життя у подружжя не склалось, у зв'язку з чим 11 травня 2017 року Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення про розірвання шлюбу.

Під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 завжди проживали однією сім'єю за адресою: АДРЕСА_1, ніколи не проживали окремо одне від одного, мали спільне господарство та сімейний бюджет.

26 лютого 2016 року в шлюбі народилася дитини - ОСОБА_5, яка проживає з ОСОБА_1

Доводи про те, що ОСОБА_3 проживав однією сім'єю та перебував у фактичних відносинах із ОСОБА_4 не відповідають дійсності, оскільки тривалий час ОСОБА_1 особисто була знайома з ОСОБА_4, вона була її подругою та їй відомо багато обставин приватного життя ОСОБА_4

Зокрема, ОСОБА_4 дуже тривалий час зустрічалася із другом ОСОБА_3, з яким вона дійсно перебувала у фактичних відносинах і проживала однією сім'єю. Пізніше ОСОБА_4 вийшла заміж за цього чоловіка. Говорити про те, що в цей час ОСОБА_4 перебувала у фактичних відносинах та ще і проживала з ОСОБА_3, і це робилося в таємниці від ОСОБА_1 та чоловіка ОСОБА_4 є обманом.

З приводу поданого позову ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_4 виступила в цьому процесі як підставна особа, яка в 2013 році за гроші погодилася на умовляння ОСОБА_3 зіграти в суді роль його дівчини, яка начебто проживає з ним і претендує на нежитлову будівлю. Зазначені обставини ОСОБА_1 стали відомі лише після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 Спільні знайомі подружжя, які раніше були друзями ОСОБА_3, розповідали ОСОБА_1, що в 2012-2013 роках ОСОБА_3 постійно шукав шляхи, як прибрати до рук зазначену нежитлову будівлю таким чином, щоб вона стала виключно його власністю та не підлягала поділу, як спільне сумісне майно подружжя. У зв'язку з цим і народилася така шахрайська схема через подання позову до Дарницького районного суду міста Києва про визнання права власності на будівлю, в якому ОСОБА_4 відіграє роль дівчини, яка начебто претендує на майно, а ОСОБА_3 доказує, що належить визнати право власності на спірний об'єкт виключно за ним.

Щодо визнання права власності на одноповерхневу нежитлову будівлю, загальною площею 192,8 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, скаржник повідомила, що зазначений об'єкт використовувався подружжям ОСОБА_3, як спільний сімейний бізнес з надання послуг технічного ремонту автомобілів (шиномонтаж). Прибуток, який родина ОСОБА_3 отримала від бізнесу, був основним джерелом формування сімейного бюджету.

Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності на майно, ОСОБА_3 приховав від суду факт перебування у законному шлюбі із ОСОБА_1

Вважає, що, звертаючись до суду за встановленням недостовірних фактів, ОСОБА_3 намагався в незаконний спосіб визнати за собою право власності на майно, щоб у разі розірвання шлюбу та поділу майна, спірна будівля не стала предметом спільної сумісної власності та не підлягала поділу.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Апеляційним судом встановлено, що з 25 вересня 2010 року по 11 травня 2017 року позивач у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Подружжя з моменту реєстрації шлюбу проживали в квартирі батьків ОСОБА_1 по АДРЕСА_1.

В апеляційному суді встановлені обставини позивач ОСОБА_3 підтвердив.

В судовому засіданні оглянуто фотографії та Акт комісійного обстеження відділу контролю за благоустроєм та охорони навколишнього природного середовища Дарницької РДА (копії долучено до матеріалів справи).

Із вказаних документів вбачається, що навпроти будинку № АДРЕСА_1 на куті автомобільної стоянки розміщена споруда «Шиномонтаж» - металева конструкція обшита профнастилом сірого кольору без явних ознак фундаменту приблизно розміром 18 кв.м, що за своїми ознаками підпадає під класифікацію тимчасової споруди.

Металевий каркас (накриття) з написом «Шиномонтаж» приблизно площею 30 кв.м.

В апеляційному суді при огляді вказаних фотографій металевої конструкції з написом «Шиномонтаж» позивач підтвердив, що предметом спору у даній справі являється саме означена металева споруда, яку він вважає особистою приватною власністю.

З пояснень Дарницької державної адміністрації та наданих ними доказів - розпорядження Харківської райдержадміністрації від 31.03.1999 року, додатку до розпорядження, акту про прийняття в експлуатацію № 76 від 31.03.1999 року встановлено, що за адресою по АДРЕСА_1 в м. Києві знаходиться багатоквартирний житловий будинок.

За адресою житлового будинку по АДРЕСА_1 апеляційним судом не встановлено та позивачем не надано доказів належності позивачу будівлі нежитлового призначення загальною площею приміщень 192,8 кв.м.

Дозвіл на розміщення тимчасової споруди за адресою АДРЕСА_1 у м. Києві та технічний паспорт на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 не являються належним доказом підтвердження права власності позивача на одноповерхову нежитлову будівлю загальною площею 192,8 кв.м, оскільки за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано багатоквартирний житловий будинок, інших будівель не встановлено.

Доказів відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України на спростування вказаних обставин позивач суду не надав, як і не надав доказів наявності одноповерхової нежитлової будівлі.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_4 посилаючись на перебування з нею у фактичних шлюбних відносинах та невизнання відповідачкою його права власності на спірну будівлю.

Доказів перебування у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_4 в період з 2010 року по 2013 рік позивач суду не надав.

Вказані твердження колегія суддів не приймає до уваги та оцінює критично, оскільки з 2010 року по 2017 рік позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_1 і виходячи із положень Сімейного кодексу України його дружина ОСОБА_1 мала бути залучена до участі у справі.

Крім цього, позивач визнав в апеляційному суді проживання в шлюбі з ОСОБА_1 в період з 2010 року по 2017 рік.

Таким чином, судом першої інстанції не залучено до участі у справі ОСОБА_1, права якої порушено ухваленим у справі рішенням.

Крім того, як встановлено із доказів наданих апеляційному суду, судом першої інстанції за позивачем визнано право власності на одноповерхову нежитлову будівлю, загальною площею 192,8 кв.м, за адресою знаходження багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1

Наявність одноповерхової нежитлової будівлі площею 192,8 кв.м. по АДРЕСА_1 у м. Києві доказами відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України позивачем не доведено та відсутність такої нежитлової будівлі за даною адресою спростовано доказами долученими до справи.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна стороназобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів встановивши обставини справи, дійшла висновку, що позов ОСОБА_3 доказами відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України не знайшов підтвердження в апеляційному суді та не підлягає задоволенню.

Враховуючи те, що судом першої інстанції допущено неповне з'ясування обставин справи, внаслідок порушення норм процесуального права не встановлено фактичних обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 грудня 2013 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді