Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 липня 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року,

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у 2015 році йому стало відомо про існування договору про участь в інвестуванні будівництва дворівневої квартири АДРЕСА_1

від 1 листопада 2000 року, в якому він зазначений як забудовник. На підставі вказаного договору судовим рішенням було задоволено позов ОСОБА_5 та визнано за ним право власності на вказану квартиру.

Позивач вказував, що оспорюваний договір він ніколи не підписував та не погоджував як проект, ніколи стороною договору не був та не виявляв наміру вчиняти дії на його виконання, роботи за договором не виконував. Крім того у реквізитах сторін в договорі під прізвищем позивача зазначена неправильна адреса. Висновком експерта в межах кримінального провадження встановлено, що підпис на договорі є підробленим, що є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати недійсним договір про участь в інвестуванні будівництва дворівневої квартири АДРЕСА_2, укладений 1 листопада 2000 року між ним та ОСОБА_5

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 липня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва

від 15 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із відсутності правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що 1 листопада 2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було підписано договір про участь в інвестуванні будівництва житла, відповідно до умов якого ОСОБА_5 зобов'язався профінансувати виконання будівельних робіт по спорудженню нової житлової квартири АДРЕСА_1

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_5 визнано право власності на вказану квартиру та встановлено, що оспорюваний договір між сторонами було укладено.

Звертаючись до суду з даним позовом у якості підстав визнання правочину недійсним посилався на те, що в договорі не вірно зазначено адреса ОСОБА_4, як забудовника - АДРЕСА_3. Також посилався на те, що оспорюваний договір ним не підписувався, що підтверджується висновком експертизи, проведеної в межах кримінального провадження.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Встановивши, що факт укладення оспорюваного договору

від 1 листопада 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був предметом судового розгляду і на підставі рішення суду, яке набрало законної сили та в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України є преюдиційними у даному спорі, за ОСОБА_5 визнано право власності на квартиру, а позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження пред'явлених вимог та не встановлено обставин, які б могли свідчити про порушення відповідачем вимог чинного законодавства та прав позивача на момент підписання оспорюваного договору, суд прийшов вірного висновку про недоведеність обставин, які за змістом ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним, а також факту порушення прав позивача.

Суд дав належну оцінку посиланням ОСОБА_4 на висновок експерта за результатами проведення почеркознавчого дослідження від 16 березня 2015 року, яке проведене в межах кримінального провадження від 8 серпня 2013 року, яким рукописний запис «ОСОБА_4» від імені ОСОБА_4, що міститься в графі «Забудовник» на другому аркуші електрографічної копії договору про участь в інвестуванні будівництва житла від 1 листопада 2000, укладеного між ОСОБА_5 «Інвестор» та ОСОБА_6 «Забудовник», - виконаний не ОСОБА_4

У силу ч.1 ст. 59 ЦПК України місцевий суд належним чином мотивував свій висновок щодо неприйняття зазначеного висновку експерта як допустимого доказу, оскільки він отриманий в порушення п.3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України 8 жовтня 1998 року № 53/5, зокрема почеркознавча експертиза проведена за копією документу.

При вирішенні спору суд правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги зводяться до встановлення обставин, що не були встановлені в рішеннях, ухвалених у справі, переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), і на законність рішення суду не впливають.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 липня

2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька
М.К. Гримич
І.М. Фаловська