Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Дронська І.О.
Справа № 415/3636/17
Провадження № 22ц/782/710/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року. Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Дронської І.О.

суддів: Карташова О.Ю., Яреська А.В.,

за участю секретаря Єгорової О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 16 серпня 2017 року у справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини на час навчання

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 14.11.1998 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від якого сторони мают сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 24.04.2002 року шлюб між сторонами було розірвано, син залишився проживати з позивачем, на користь якої рішенням Лисичанського міського суду Луганської області з 01.08.2001 року з відповідача на утримання сина було стягнуто аліменти, виплата яких припинилась 18.06.2017 року з досягненням сином повноліття. У вересні 2014 року ОСОБА_5 вступив у Лисичанський державний гірничо-індустріальний коледж на денне відділення, навчання якого потребує значних витрат. Як зазначає позивач, на час навчання сина її доходів на цей час, та враховуючи відсутність тенденцій до їх значного зростання, не вистачає, у звязку з чим ОСОБА_4 потребує матеріальної допомоги від батька, відповідача у справі. Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 842,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позову і до завершення навчання

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 16 серпня 2017року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини на час навчання, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_4 у розмірі 842,00 грн. щомісячно, починаючи з 22.06.2017 року, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_4 23 років або до завершення навчання, тобто до 30 червня 2018 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погодившись з зазначеним рішенням відповідачем ОСОБА_2 подана апеляційна скарга, в якій, посилаючись на те, що він тривалий час не може працевлаштуватися, перебуває на обліку в центрі зайнятості м.Лисичанська, але допомогу по безробіттю не отримує, постійного доходу не має та має заборгованість по сплаті аліментів за виконавчим листом на утримання сина ОСОБА_4 до повноліття в сумі 63000 грн., а тому визначену судовим рішенням суму аліментів в розмірі 842 грн. сплачувати не має можливості, просив змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру аліментів з 842 грн. до 200 грн., але не більше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позивач та третя особа, яких було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявились, причини неявки суду не повідомили, від останніх надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутністю.

Справу розглянуто на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України без участі позивача та третьої особи, за участю відповідача-апелянта ОСОБА_4

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ЕД №164713 від 24.04.2002 р. виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Лисичанського міського управління юстиції Луганської області, шлюб між громадянином ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано, про що зроблено актовий запис №217. Прізвища після розірвання шлюбу громадянки ОСОБА_6.

Відповідно до свідоцтва про народження серії І-ЕД № 122010, виданого 16.07.1999 року Лисичанським відділом реєстрації актів громадянського стану 18 червня 1999 року народився ОСОБА_4, про що зроблено актовий запис № 412. Батьком якого записаний ОСОБА_2, а матірю ОСОБА_7

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 04.09.2015 р. №415/4887/15-ц розірвано шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис №378 від 09.08.2008 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7).

Згідно з довідкою № 164 від 20.06.2017 року, виданої Комунальним підприємством «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора №1» ОСОБА_3, зареєстрованій за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, остання проживає з сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батько ОСОБА_2 із колишньою сімєю не проживає, спільне господарство не веде і участі у вихованні дитини не приймає з 2000 року по теперішній час, дитина перебуває на утриманні матері.

Відповідно довідки №03/187 від 21.06.2017 року виданої Лисичанським державним гірничо-індустріальним коледжем ОСОБА_4, останній дійсно навчається у Лисичанському державному гірничо-індустріальному коледжі І рівня акредитації за спеціальністю експлуатація та ремонт гірничого електромеханічного обладнання та автоматичних пристроїв на третьому курсі денної форми навчання за державним замовленням з 01.09.2016 по 30.06.2017. Строк закінчення коледжу 30.06.2018 року.

Зазначені обставини повністю відповідають матеріалам справи та сторонами не заперечувались.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції, враховуючи, що дитина відповідача навчається та у звязку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач може надавати таку допомогу, але не надає її у добровільному порядку, дійшов висновку про те, що позов заявлено обґрунтовано, доводи, викладені позивачем на підтвердження своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, у звязку з чим позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру аліментів, адже до нього він дійшов поспішно, без належного дотримання норм матеріального права, без належного зясування і урахування фактичних обставин справи, оцінки доводів сторін і наданих ними доказів.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.10,60 ЦПК України).

Так, суд першої інстанції, посилаючись на положення ч.4 ст.174 ЦПК України щодо визнання відповідачем позову, не перевірив наявність законних підстав для такого визнання та, відповідно до ч.2 ст.174 ЦПК України не розяснив відповідачу наслідки відповідної процесуальної дії.

Відповідно до ч.1 ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обовязкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у звязку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Як вбачається з позовної заяви позивача, син сторін ОСОБА_4 навчається у Лисичанському державному гірничо-індустріальному коледжі І рівня акредитації за спеціальністю експлуатація та ремонт гірничого електромеханічного обладнання та автоматичних пристроїв на третьому курсі денної форми навчання за державним замовленням з 01.09.2016 по 30.06.2017. Строк закінчення коледжу 30.06.2018 року, у звязку з чим, як зазначає позивач, потребує матеріальної допомоги, але будь-яких доказів, які б підтверджували потребу ОСОБА_4 у матеріальній допомозі у звязку з навчанням, позивачем не надано та судом першої інстанції не встановлено.

Також позивачем не зазначено у позовній заяві про наявний матеріальний стан сина, його доходи та фактичні витрати, повязані з навчанням, не обґрунтовано визначення наявності потреби сина у матеріальній допомозі саме в сумі 842 грн.

Крім того, суд першої інстанції, посилаючись на положення ч.1 ст.199 СК України, не звернув уваги на те, що обовязок утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, покладається на обох батьків, а також положення ч.2 ст.200 СК України про те, що при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків.

Між тим, позивач, посилаючись на те, що усі матеріальні витрати на матеріальне утримання та забезпечення сина несе вона, не зазначила, які саме матеріальні витрати та в яких розмірах несе позивач на утримання сина у звязку з продовженням ним навчання, не надала доказів зазначеної обставини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, посилаючись на ст.199 СК України, достатньо не зясував обсяг потреби ОСОБА_4 в матеріальній допомозі у звязку з навчанням, а також не визначив, відповідно до частини першої зазначеної статті, міру можливості відповідача ОСОБА_2 надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, тобто наявність такого заробітку, який дозволив би утримувати себе та свою повнолітню дитину, при наявності, відповідно до доводів позовної заяви ОСОБА_3, існування великої заборгованості по аліментам на час досягнення ОСОБА_4 повноліття, а також не визначив обсягу витрат позивача на утримання сина, повязаних саме з навчанням ОСОБА_4 та помилково дійшов висновку про те, що відповідач може надавати допомогу повнолітньому сину щомісячно в сумі 842 грн.

Як вбачається з довідки Лисичанського МЦЗ від 14.09.2017 року № 1230 ОСОБА_2 зареєстрований як безробітний та має дохід нуль гривень нуль копійок, при цьому порушень законодавства про зайнятість та соціальне страхування на випадок безробіття щодо сприяння своєму працевлаштуванню протягом останніх шести місяців за період, за який видається довідка, ОСОБА_2 не має, а.с.31.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи вимоги ст.303 ЦПК України щодо межі розгляду справи апеляційним судом, колегія суддів вважає за можливе визначити міру можливості відповідача ОСОБА_2 надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину ОСОБА_4 на час навчання в сумі 200 грн. щомісячно, але без урахування встановленого законом мінімального розміру аліментів щодо розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за доводами апеляційної скарги, оскільки спірні правовідносини сторін стосуються утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, а не неповнолітньої дитини.

Згідно з ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне зясування судом обставин, що мають значення по справі;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права…

З урахуванням зазначених обставин, колегія суддів, на підставі ст. 309 ЦПК України, вважає за необхідне рішення суду першої інстанції змінити, та з урахуванням визначеної можливості в наданні апелянтом повнолітньому сину матеріальної допомоги у розмірі 200 грн. щомісячно- зменшити визначений судом першої інстанції розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 16 серпня 2017 року змінити в частині визначеного розміру аліментів, стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання повнолітньої дитини на час навчання ОСОБА_4, зменшивши розмір аліментів з 842 гривень до 200 гривень щомісячно.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий

Судді: