Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді Гордійчук С.О.,

суддів: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права приватної власності на частину земельної ділянки та виділ її в натурі, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права приватної власності на частину земельної ділянки та виділ її в натурі, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на земельну ділянку по вул. Врубеля, 21 в м. Рівне площею 0,0313 га в межах (2-3-15-16-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-2) згідно висновку № 8193 судової земельно-технічної експертизи від 31 липня 2015 року.

Виділено ОСОБА_3 в натурі земельну ділянку по вул. Врубеля 21 в м. Рівне площею 0,0313 га в межах (2-3-15-16-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-2) згідно висновку № 8193 судової земельно-технічної експертизи від 31 липня 2015 р.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 22 лютого 2005 року державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та посвідчене 22 лютого 2005 року, зареєстроване в реєстрі № 3-187, в частині площі земельної ділянки 0,0488 га по вул. Врубеля 21 в м. Рівне, яка входить до складу спадкового майна на імя ОСОБА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 10 серпня 2011 року державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та посвідчене 10 серпня 2011 року, зареєстроване в реєстрі № 1-802, в частині площі земельної ділянки 0,0488 га по вул. Врубеля 21 в м. Рівне, яка входить до складу спадкового майна на імя ОСОБА_2.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданих на рішення суду апеляційних скаргах ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 вказують на його незаконність, з підстав неправильного застосування норм законодавства на час дії спірних відносин, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказують, що судом необґрунтовано відхилені клопотання відповідачів про закриття провадження у справі відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦПК України, так як справа неодноразово розглядалася іншими судами щодо того ж предмету та підстав позову.

Судом залишено поза увагою, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 29 грудня 2009 року, залишеним без змін Ухвалою Верховного суду України від 25 листопада 2010 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до них про визнання недійсним договору дарування, державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання порядку користування земельною ділянкою.

Вказують, що ухвалами Рівненського міського суду Рівненської області від 20 липня 2010 року та 31 січня 2013 року залишено без розгляду позовні заяви ОСОБА_3 подані з тих самих підстав.

Суд не звернув увагу, що рішенням Рівненського міського суду 28 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 08 травня 2014 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову до відповідачів про визнання права приватної власності на частку земельної ділянки та виділ частки в натурі.

Зазначають, що відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, діючої на час набуття права власності позивачем на 64/100 частини спірного будинку (05 листопада 2006 року), право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди.

Судом залишено поза увагою, що з вимогами про укладання цивільно-правових угод або договору оренди позивач до відповідачів жодного разу не зверталася.

Зазначають, що відповідачі набули права власності на спірну земельну ділянку ще 07 травня 2004 року, а позивач набула права власності на 64/100 частини будинку 05 листопада 2006 року, тобто через 2,5 роки, після того, як вони вже були власниками спірної земельної ділянки.

Суд, прийнявши рішення на підставі судової земельно-технічної експертизи від 31 липня 2015 року, не звернув увагу на наявні математичні помилки в розрахунках експерта при розподілі земельної ділянки між сторонами.

Вказують, безпідставно відхилені їхні клопотання про застосування до спірних відносин строків позовної давності.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позивачу відмовити в задоволенні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що власником будинковолодіння № 21 по вул. Врубеля в м. Рівне на підставі договору міни домоволодінь від 15 грудня 1972 року був ОСОБА_7, який 22 червня 1990 року подарував ОСОБА_8 36/100 частин вказаного домоволодіння.

Земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 488 кв. м. по вул. Врубеля 21 в м. Рівне рішенням Рівненської міської ради № 10 від 25 жовтня 1994 року передана у приватну власність ОСОБА_7, яка після його смерті перейшла до ОСОБА_9 разом з 64/100 частинами зазначеного будинковолодіння, що підтверджується свідоцтвом про право власності за законом від 10 серпня 1999 року.

02 вересня 1999 року ОСОБА_9 виданий державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку за № 1092.

Вбачається, що 09 вересня 1999 року ОСОБА_9 подарувала земельну ділянку площею 0,0488 га по вул. Врубеля, 21 в м. Рівне Кухаруку ОСОБА_10, що підтверджується договором дарування посвідченим державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори за реєстраційним № 2-1937 (а.с. 19), а 30 вересня 1999 року ОСОБА_8 отримав на вказану земельну ділянку державний акт на право власності на землю № 1108 (а.с. 82).

Вказана земельна ділянка, після смерті ОСОБА_8 (07 травня 2004 року), перейшла у власність його дружини ОСОБА_1 (2/3 частини) та дочки ОСОБА_2 (1/3 частини), що підтверджується відповідно свідоцтвами про право на спадщину відповідно від 22 лютого 2005 року реєстраційним № 3-187 (а. с. 20) та від 10 серпня 2011 року за реєстраційним № 1-802 (а. с. 22).

Тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали співвласниками 36/100 частини житлового будинку та цілої земельної ділянки площею 0,0488 га по вул. Врубеля, 21 в м. Рівне з моменту відкриття спадщини.

Після смерті ОСОБА_9 (05 листопада 2006 року) право власності на 64/100 частин домоволодіння набула її дочка ОСОБА_3 (свідоцтво про право власності на спадкове майно за заповітом від 04 вересня 2007 року).

06 червня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право приватної власності на 64/100 частин земельної ділянки по вул. Врубеля, 21 в м. Рівне, виділити в натурі земельну ділянку , що становить 64/100 частин та визначити частково недійсними свідоцтва про право на спадщину, видані ОСОБА_1 22 лютого 2005 року та ОСОБА_11 10 серпня 2011 року.

В подальшому 23 вересня 2015 року позивач змінила позовні вимоги та просила визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку по вул. Врубеля, 21 в м. Рівне площею 0,0313 га, що становить 64/100 частин земельної ділянки та виділити її в натурі. Вимоги щодо визнання недійсним свідоцтв залишились незмінними (а.с. 136-137).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 набула право власності на 64/100 частин будинку, а тому згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України до неї перейшло право власності на частину земельної ділянки пропорційно часткам осіб у вартості будинковолодіння.

Однак такі висновки суду не відповідають вимогам законодавства чинного на день виникнення спірних правовідносин між сторонам, тобто на день відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9 - 05 листопада 2006 року.

Згідно роз'яснень, викладених в п.п. «а» п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року, «.. вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст.120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року №997-У - і згідно зі ст.120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Таким чином, відповідачі у передбаченому законом порядку набули право власності на вказану земельну ділянку внаслідок прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8А.(ст. 81, 125 ЗК України, ст.1218, ч.1 ст.1225, ч.5 ст.1268 ЦК України).

Відповідно до частини 1 ст. 120 ЗК України (в редакції від 31 березня 2006 року) при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо), а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

З аналізу змісту ст. 120 ЗК України вбачається, що зазначена норма закріплювала самостійні правові режими права власності на земельну ділянку та права власності на розташовані на цій земельній ділянці об'єкти нерухомості, згідно з якими перехід права власності на будівлю та споруду до набувача нерухомого майна не тягне за собою безумовного (автоматичного) переходу права власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані.

При набутті у власність нерухомого майна (будівель, споруд) перехід права власності (права користування - у разі відсутності у відчужувача нерухомого майна права власності на земельну ділянку, на якій розташовані об'єкти нерухомості) на земельну ділянку потребує окремого договірного-правового регулювання шляхом укладення відповідних цивільно-правових угод між власником земельної ділянки і набувачем будівлі чи споруди (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо або оренди).

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на обєкт нерухомості, слід враховувати наступне.

Частина 4 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року № 6-2цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Оскільки, на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9 на 05 листопада 2006 року, остання не була власником спірної земельної ділянки ні її користувачем, за життя договору дарування та Державного акту виданого на ім'я ОСОБА_8 не оспорювала, то підстав для набуття права власності чи права користування на підставі ч.4 ст.120 ЗК України позивачем немає.

Крім того, вбачається, що ОСОБА_3 зверталася з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_12 (законного представника неповнолітньої ОСОБА_2 Г.) про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 09 вересня 1999 року, Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 30 вересня 1999 року ОСОБА_8, однак, рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 29 грудня 2009 року їй було відмовлено в задоволенні позову.

За таких обставин, за відсутності підстав для визнання права власності на 64/100 частин земельної ділянки за позивачем, підстав для визнання похідних вимог - свідоцтв про права на спадщину недійсними немає.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, воно підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст. 307, 309, 316 ЦПК України, ст. 120 ЗК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 вересня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права приватної власності на частину земельної ділянки та виділ її в натурі, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді: