АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №641/1195/15ц
Провадження № 22-ц /790/516/17 Головуючий 1 інст. - Колодяжна І.М.
Категорія:договірні Доповідач - Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Піддубного Р.М.,Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 24 жовтня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору дарування, -

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зазначеним позовом.

В обґрунтування позову посилалась на те, що з травня 1997 року перебувала у шлюбі з відповідачем. У 2006 році за договором купівлі-продажу вона придбала квартиру АДРЕСА_1. 23 лютого 2011 року, на день «Захисника Відчизни» за спірним договором дарування вона передала цю квартиру безоплатно у власність своєму чоловікові ОСОБА_1, а обдаровуваний прийняв квартиру у дар. На той час у сторін була домовленість, що зазначена квартира буде подарована відповідачем їхньому сину ОСОБА_5 на повноліття. На даний час сину виповнилось 18 років, але ОСОБА_1 не виконав обіцянку подарувати квартиру сину. Натомість він зруйнував у квартирі стіни та пішов з дому. Крім того, їй стало відомо про боргові зобов'язання ОСОБА_1 перед банком. Такі дії відповідача дають підстави припускати, що позивач з сином можуть залишитися без житла. Враховуючи, що предмет дарування на даний час є збереженим і має для позивача велику цінність та пам'ять, посилаючись на ч.2 ст.727 ЦК України, в уточнених позовних вимогах ОСОБА_3 просила:

-розірвати договір дарування від 23 лютого 2011 року, укладений між нею та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. та зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 28 лютого 2011 року;

-повернути їй - ОСОБА_3 подаровану квартиру АДРЕСА_1 в натурі;

-скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на вказану квартиру.

Відповідач позов не визнав.

РішеннямКомінтернівського районного суду міста Харкова від 24 жовтня 2016 року позов задоволено у повному обсязі, вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм права матеріального, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали, представник ОСОБА_3 проти задоволення скарги заперечувала, вважала рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст.627,628 ЦК України)

За приписами ст.ст.717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність; договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо), - є прийняттям дарунка (ч.ч.1, 4 ст.722 ЦК України).

Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 травня 1997 року і судовим рішенням 09 лютого 2015 року шлюб між ними розірвано; після розірвання шлюбу прізвище позивача «ОСОБА_1» змінено на дошлюбне «ОСОБА_1».

23 лютого 2011 року між ОСОБА_3 (дарувальником) та ОСОБА_1 (обдаровуваним) укладено договір дарування, відповідно до якого дарувальник передає безоплатно у власність, а обдаровуваний приймає у дар трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 45,3 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А., реєстровий № 358.

Дарунок був прийнятий обдаровуваним. 28 лютого 2011 року ОСОБА_1, у встановленому законом порядку, зареєстрував своє право власності на отриману в дар квартиру.

Встановлено також, що 23 лютого 2011 року ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_8 видав довіреність, якою уповноважив останню на розірвання зазначеного вище договору дарування квартири; довіреність видана строком на десять років і нотаріально посвідчена. 17 вересня 2016 року ОСОБА_1 цю довіреність скасував.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що існує загроза безповоротної втрати квартири, яка має для позивача велику немайнову цінність; відповідач не виконав обіцянку та не подарував спірну квартиру сину, якому на час звернення до суду вже виповнилося 18 років, та який може втратити право користування квартирою, бо у відповідача існує заборгованість перед «Дельта банком»; крім того, відповідач не виконував п.11 Договору дарування квартири, що є суттєвим порушенням вказаного договору.

Такий висновок не можна визнати законним та обгрунтованим.

За приписами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. При цьому підстави і предмет позову визначає саме позивач.

Як на правову підставу позовних вимог позивач посилалась на ч.2 ст.727 ЦК України та зазначала, що дії відповідача, який не виконав свою обіцянку подарувати квартиру на повноліття сину ОСОБА_5, зруйнував стіни в квартирі, та має боргові зобов'язання перед банком, можуть призвести до втрати дарунку, та втрати позивачем та її сином житла. Позивач також послалась на те, що предмет дарування має для неї велику цінність та пам'ять.

Положеннями ст.727 ЦК України визначено умови розірвання договору дарування на вимогу дарувальника.

Частина 2 зазначеної статті визначає право дарувальника вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність.

Аналіз зазначеної правової норми свідчить про те, що відносини дарування мають як правовий, так і моральний аспект, який проявляється у тому випадку, коли предметом договору дарування є речі, що мають для дарувальника не лише майнову, а й велику немайнову цінність, і йому буде не байдужа доля такої речі, яка передана в дарунок обдаровуваному. Таким дарунком може бути будь-яка річ (наприклад, сімейна реліквія, що передається з покоління в покоління, з якою пов'язані певні події в родині дарувальника, картина відомого живописця, подарована ним особисто, медалі про участь у певних історичних подіях, грамота як згадка про певну людину тощо).

Якщо такому дарунку загрожує безповоротна втрата з вини обдаровуваного, дарувальник вправі розірвати договір дарування, предметом якого є такий дарунок, і таке розірвання правочину спрямоване на запобігання втрати дарунка.

При розірванні договору дарування на вимогу дарувальника на підставі, що передбачена ч.2 ст.727 ЦК України, на яку посилалась позивач, визначальним є доведення обставин, що обдаровуваному було відомо про те, яку велику немайнову цінність має дарунок для дарувальника. Останнє, у свою чергу, зобов'язує обдаровуваного бережно та сумлінно ставитись до дарунка та забезпечувати його схоронність.

Окрім того, право на розірвання договору дарування, передбачене ч.2 ст.727 ЦК України виникає з моменту вчинення дій обдаровуваного, що створюють загрозу безповоротної втрати дарунка.

Позивач визначилась з підставами позову зазначеними вище, під якими слід розуміти обставини, якими обгрунтовуються позовні вимоги, у зв'язку з чим та в силу принципу диспозитивності цивільного процесу, суд не наділений повноваженнями змінювати підстави позову, на відміну від застосування норми закону, яку суд може змінити, якщо її дія не поширюється на правовідносини сторін.

Частина 1 ст.60 ЦПК України визначає обов'язок кожної сторони довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог і заперечень проти позову, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч.ч.3, 4 ст.60 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст.57, 58, 59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи, при цьому докази мають бути належними, тобто такими, що містять інформацію щодо предмета доказування, і допустимими, тобто такими, що можуть бути підтверджені певними засобами доказування.

Натомість доказів, які б підтверджували, що обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, та що цей дарунок має для дарувальника велику немайнову цінність позивачем не надано.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_1 не виконав свою обіцянку та не подарував квартиру сину, не може бути підставою для розірвання спірного договору, оскільки зі змісту договору вбачається, що обдаровуваний ОСОБА_1 не брав на себе обов'язку вчинити певні дій майнового характеру (ст.725 ЦК України), зокрема відчужити квартиру на користь свого сина по досягненню ним повноліття. Крім того, відповідно до приписів ст.726 ЦК України, порушення обдаровуваним виконання обов'язку на користь третьої особи є самостійною підставою для розірвання договору, яка не заявлялась позивачем у даній справі. Покази свідка ОСОБА_2 з цього питання не можуть мати правового значення для вирішення даного спору.

Отже, посилання суду першої інстанції, як на одну з підстав для задоволення позову, на те, що ОСОБА_10 не виконав обіцянку та не подарував квартиру сину, є порушенням норм як процесуального так і матеріального права.

Не можна погодитися і з висновками суду про те, що наявність кредитної заборгованості ОСОБА_10 перед ПАТ «Дельта Банк» в розмірі 42 315 гривень, та несплата ним комунальних платежів за спірну квартиру є обставинами, які можуть беззаперечно свідчити про загрозу безповоротної втрати дарунку у розумінні ч.2 ст.727 ЦК України.

Не містять матеріали справи і жодного доказу щодо руйнування відповідачем стін у квартирі.

Необгрунтованими слід визнати і висновки суду про те, що спірна квартира має для позивача велику немайнову цінність, адже жодних доказів на підтвердження цієї обставини матеріали справи не містять, не йдеться про це і в тексті позовної заяви.

Посилання представника позивача в суді апеляційної інстанції на те, що квартира має для позивача велику немайнову цінність, оскільки придбана за кошти, що були виручені ОСОБА_3 від продажу спадкового майна, є бездоказовим.

Та обставина, що 23 лютого 2011 року ОСОБА_1 нотаріально посвідченою довіреністю уповноважив ОСОБА_8 на розірвання спірного договору дарування, не має правового значення для вирішення даного спору. З огляду на приписи ст.11 ЦПК України та на предмет доказування у даній справі, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 надав згоду на розірвання договору дарування ще з моменту його укладання, а тому його воля відповідала внутрішньому переконанню, є незрозумілим.

Отже, ОСОБА_3 не надала суду як доказів на підтвердження того, що дарунку загрожує безповоротна втрата з вини відповідача, як обдаровуваного за договором дарування, так і на підтвердження того, що предмет дарунку має для дарувальника велику немайнову цінність.

На підставі викладеного вище, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову за недоведеністю вимог з підстав, заявлених позивачем.

Разом з тим, ОСОБА_3 не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про захист своїх прав, які вона вважає порушеними, з інших підстав.

Керуючись ст.ст.303,304, п.2ч.1 ст.307, п.п.1,4ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316,317,319 ЦПК України, судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 24 жовтня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді