Справа № 308/6303/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про розірвання шлюбу, встановлення місця проживання дитини та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2, про розірвання шлюбу, встановлення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначила наступне:

25 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 321.

За час перебування у шлюбі у подружжя народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Протягом останнього року у подружжя часто виникають сварки через різні погляди на питання організації сімейного життя, свідком яких стає дитина, що негативно відображається на її психічному розвитку. Позивачка неодноразово робила спроби порозумітись з відповідачем, однак її кроки на зустріч лише породжували погіршення стосунків між ними та спричиняли шкоди сімї.

Збереження сімї є неможливим. Відповідач протягом трьох останніх місяців покинув місце проживання сімї, переїхавши до батьків. З цього моменту сторони не підтримують жодних стосунків, лише намагаються вирішувати питання, повязані з вихованням дитини.

Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя.

З моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач не надає матеріальної допомоги для утримання дитини, участі у вихованні не приймає, а позивачка не має змоги самостійно утримувати сина.

На момент предявлення позову між сторонами не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини.

ОСОБА_2 не має на утриманні іншої родини, неповнолітніх чи малолітніх дітей, батьків або інших осіб, які потребують обовязкового утримання з його боку.

Позивачка звертає увагу на те, що її доходів недостатньо для необхідного та належного забезпечення і утримання дитини.

Посилаючись на вищезазначені обставини, ОСОБА_3 просить суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2; після розірвання шлюбу залишити їй дошлюбне прізвище - «Мартинич»; встановити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матірю дитини; стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4, у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000, 00 гривень щомісячно, з дня подання позовної заяви, до досягнення дитиною повноліття.

Позивачка ОСОБА_3 в судове засідання не прибула, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надіслала на адресу суду заяву, за якою просить суд розглянути дану справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі і просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибув, хоча про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Надіслав на адресу суду заяву, у якій зазначив, що позов у частині розірвання шлюбу визнає повністю, погоджується сплачувати аліменти у розмірі 2 000, 00 гривень щомісячно, а також просить розглянути справу за його відсутності.

Як зазначено у ч. 2 ст. 197 ЦК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З урахуванням зазначених положень та у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Як вбачається з наданих позивачем доказів, 25 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 321 та видано свідоцтво серії І-ФМ № 118621.

Від даного шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області серії І-ФМ № 312987.

Протягом останнього року у подружжя часто виникають сварки через різні погляди на питання організації сімейного життя, свідком яких стає дитина, що негативно відображається на її психічному розвитку. Позивачка неодноразово робила спроби порозумітись з відповідачем, однак її кроки на зустріч лише породжували погіршення стосунків між ними та спричиняли шкоди сімї.

Збереження сімї є неможливим. Відповідач протягом трьох останніх місяців покинув місце проживання сімї, переїхавши до батьків. З цього моменту сторони не підтримують жодних стосунків, лише намагаються вирішувати питання, повязані з вихованням дитини.

Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя.

Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Із ст. 55 СК України вбачається, що дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Враховуючи наведене, та з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім'я розпалася остаточно, збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а отже, укладений між сторонами по справі шлюб підлягає розірванню.

Як зазначено у ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Враховуючи те, що відповідач не заперечував, щодо вимоги позивача, за якою вона просить малолітню дитину залишити проживати з нею, суд вирішує визначити місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання його матері ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно з ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України).

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частиною 1 статті 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому частиною 2 цієї ж статті визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 р. № 1801-VIII встановлений розмір прожиткового мінімуму на 2017 рік з 1 травня 2017 року для дитини віком до 6 років складає 1426 грн.

Згідно цього ж закону визначений розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2017 року у розмірі 3 200 грн.

Тобто мінімальний розмір аліментів виходячи з прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років складає 713 грн., а їх максимальний розмір виходячи із мінімальної заробітної плати складає 2 240 грн..

Позивачка просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000, 00 гривень щомісячно, з 03 липня 2017 року (дня звернення до суду з цим позовом), до досягнення дитиною повноліття.

З урахуванням викладеного, та того, що відповідач добровільно готовий сплачувати аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 у розмірі 2 000, 00 гривень, суд вважає даний розмір аліментів достатнім для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини, тому вважає за необхідне з урахуванням вищезазначених норми законів, задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000, 00 гривень щомісячно, з 03 липня 2017 року (дня звернення до суду з цим позовом), до досягнення дитиною повноліття.

Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України слід покласти на відповідача.

Як зазначено у ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно із п. 47 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року N 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року N 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

На підтвердження проведених витрат на правову допомогу суду наданий договір від 28.06.2017 року № 125, укладений між позивачем ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_6 на представництво інтересів в суді, який діє до 31.12.2018 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 24.12.2004 року № 21/423 на імя ОСОБА_6, рахунок фактуру від 30.06.2017 року № 40 на суму 1 200,00 грн., який містить надання послуг із правової експертизи документів та складання позовної заяви про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини; квитанцію ПАТ «Комінвестбанк» від 03.07.2017 року № НОМЕР_1 на суму 1 200,00 грн. про сплату ОСОБА_3 цих коштів на рахунок ОСОБА_6 в рахунок оплати за вищезазначеним договором.

З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне у відповідності до ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача витрати із сплати судового збору у розмірі 640,00 грн. за позовну вимогу про розірвання шлюбу та витрати на правову допомогу у розмірі 1 200,00 грн., а також стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України судові витрати із сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів у розмірі 640,00 грн., оскільки позивач звільнений від його сплати у встановленому законом порядку.

Керуючись ст. ст. 11, 57, 60, 179, 212, 214, 215, 294, 367 ЦПК України, ст.ст. 24, 109, 112, 180, 181, 182, 184 СК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2, про розірвання шлюбу, встановлення місця проживання дитини та стягнення аліментів задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 321 та видано свідоцтво серії І-ФМ № 118621 - розірвати.

Після розірвання шлюбу відновити ОСОБА_3 дошлюбне прізвище «Мартинич».

Визначити місцем проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання його матері ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, м. Ужгород, вул. Боженка, 22, ІПН суду не відомий, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, м. Ужгород, вул. Мондока, 9, ІПН НОМЕР_2, аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000, 00 гривень щомісячно, з 03 липня 2017 року (дня звернення до суду з цим позовом), до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду, в частині стягнення аліментів, у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, м. Ужгород, вул. Боженка, 22, ІПН суду не відомий, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, м. Ужгород, вул. Мондока, 9, ІПН НОМЕР_2, витрати із сплати судового збору в розмірі 640,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1200,00 грн., а всього 1 840,00 грн. (одна тисяча вісімсот сорок гривень 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, м. Ужгород, вул. Боженка, 22, ІПН суду не відомий, на користь Державного бюджету України, витрати із сплати судового збору в розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень 00 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_7