УХВАЛА

Іменем України

"04" жовтня 2017 р. м. Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого-судді Галасюка Р.А.,

секретаря Могилевець В.С.,

за участі представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 327 клопотання представника третьої особи ОСОБА_4 ОСОБА_3 про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до Служби у справах дітей Житомирської міської ради, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 про скасування рішення органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дітей з батьком, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача у якому просить скасувати рішення Служби у справах дітей Житомирської міської ради № 659 від 20.07.2016 року щодо визначення місця проживання дітей з батьком.

В судовому засіданні повноважний представник третьої особи ОСОБА_3 заявила клопотання про закриття провадження у справі. Мотивує тим, що у спірних правовідносинах органом опіки і піклування є виконавчий комітет Житомирської міської ради, який є юридичною особою, а тому позивачем заявлено вимоги до неналежного відповідача, який не є юридичною особою. Крім того, оскаржуване рішення виконкому, яким затверджено висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дітей ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з батьком ОСОБА_4 носять рекомендаційний характер, а тому не порушують права і не створюють правові наслідки для позивача. При цьому, визначення місця проживання дитини віднесено до компетенції суду, а висновки органу опіки і піклування, не є обовязковими для суду, який самостійно досліджує обставини справи, дає їм належну правову оцінку і за наявності відповідних підстав, лише може взяти до уваги висновок органу опіки і піклування, або відмовити у цьому.

З огляду на викладені підстави, вказуючи, що оскаржуване рішення виконкому, яким затверджено вищевказаний висновок є елементами законодавчо визначеної процедури і формою реалізації органом опіки і піклування покладених на нього Законом обовязків, не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії, а тому не може бути визнано незаконним та скасованим, представник третьої особи просить закрити провадження у даній справі.

Представник позивача в судовому засіданні просив у задоволенні даного клопотання відмовити. Представник відповідача не заперечував проти закриття провадження.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, суд приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

У відповідності до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 серпня 2016 року рішенням Богунського районного суду м. Житомира у справі № 295/5462/16-ц було частково задоволено позов ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, а саме шлюб між нею та ОСОБА_4 розірвано, проте у задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей з матір'ю та усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей матір'ю шляхом повернення дітей відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 02.11.2016 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03.08.2016 року було залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 року касаційну скаргу представника ОСОБА_5 було відхилено, а рішення вищевказаних судів першої і другої інстанцій залишено без змін.

Сторони у даній справі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Статтею 13 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року закріплено право дитини, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду справи судовим органом, що стосується її, отримувати всю відповідну інформацію та мати можливість висловлювати свої думки. Відповідно до ст. 12 даної Конвенції, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Згідно ст. 6 цієї Конвенції, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, не лише упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію, консультує дитину та надає їй можливість висловити свою думку, а ще й приділяє належну увагу таким думкам.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зі змісту мотивувальної частини вищевказаної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 року встановлено наступне.

Опитані в судовому засіданні без присутності батьків та в присутності спеціалістів Житомирського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, неповнолітні діти пояснили, що вони проживають разом з батьком, з яким у них добрі відносини. З матір'ю вони не бачаться, оскільки вона застосовує до них фізичне та психологічне насильство. Виявили бажання проживати з батьком.

Згідно висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 659 від 20 липня 2016 року, з урахуванням інтересів дітей, беручи до уваги їх бажання проживати з батьком, доцільним є визначити місце проживання дітей з батьком.

Вирішуючи спір, суди (рішення від 03 серпня і 02 листопада 2016 року) виходили з того, що за місцем проживання батька створено всі необхідні умови для проживання, розвитку і навчання дітей; батько має стабільний заробіток; доцільність залишення місця проживання дітей з батьком обумовлена як висновком органу опіки і піклування, бажанням самих дітей, так і обставинами, за яких діти не можуть бути передані для проживання з матір'ю, яка не має самостійного доходу й житла. При вирішенні справи порушень матеріального та/або процесуального закону судами не допущено.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За ч. ч. 1,2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини (прийнятої резолюцією 1386 ХIV Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Про істотне значення обставин, визначених диспозицією ст. 161 СК України, для правильного вирішення спору про місце проживання дітей, зазначено й у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові № 6-2445цс16 від 14 грудня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено судами як кожен окремо, так і в сукупності відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, встановивши, що мати дітей не має постійного місця проживання та джерела існування (виняткові обставини у розумінні положень ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини), що свідчить про неможливість проживання дітей разом з матір'ю; врахувавши думку дітей щодо залишення їх місця проживання з батьком та висновок органу опіки та піклування, суди із наданням першочергової важливості основним інтересам дітей обґрунтовано відмовили у задоволенні позову ОСОБА_5 про визначення місця проживання дітей із нею.

Відповідно до п.1 ст.205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як видно зі змісту позовної заяви у даній справі ОСОБА_5 вимагає (а.с.7) скасування рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 20.07.2016 року № 659, яким фактично затверджено висновок щодо визначення місця проживання дітей з батьком (а.с.25).

Спосіб захисту цивільних прав шляхом визнання незаконними рішення, дій, бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, передбачений п.10 ч.2 ст.16 ЦК України.

Стаття 16 ЦК України є загальною нормою, яка підлягає застосуванню з урахуванням спеціального правила ст. 21 ЦК України, із змісту якої вбачається, що вирішення питання про незаконність і скасування правового акта індивідуальної дії у судовому порядку можливе лише у разі, коли таким актом вирішуються питання про цивільні права або інтереси особи.

Рішення виконкому № 659 від 20.07.2016 р. (а.с.25) про затвердження висновку служби у справах дітей міської ради щодо визначення місця проживання дітей ОСОБА_8, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не вирішує по суті питання про цивільні права позивача ОСОБА_5, у тому числі і щодо визначення місця проживання дітей. Висновок органу опіки і піклування і, відповідно, рішення про затвердження такого висновку, не встановлюють для позивача будь-якого обов'язку і не вирішують питання про позбавлення ОСОБА_5 будь-яких цивільних прав. За змістом ч.5 і ч.6 ст.19 СК України висновок органу опіки і піклування є одним із доказів у разі звернення одного з батьків чи іншої визначеної законом особи з позовом до суду, зокрема про визначення місця проживання дітей і повинен оцінюватись судом, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, його оскарження не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту цивільних прав та інтересів особи.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.2,205,210 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Клопотання представника третьої особи ОСОБА_4 ОСОБА_3 про закриття провадження задовольнити.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до Служби у справах дітей Житомирської міської ради, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 про скасування рішення органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дітей з батьком закрити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пяти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Р. А. Галасюк