Справа № 461/295/17 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/3088/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 лютого 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України про стягнення за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України грошові кошти за завдану моральну шкоду в розмірі 419 200,00 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 409600,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила Державна казначейська служба України,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не обґрунтував, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставинах, чи якими діями (бездіяльністю), вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вважає, що розмір морального відшкодування судом завищено і розрахунок такого відшкодування мав здійснюватись з розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 1600 грн. Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що згідно з нормами КПК України до особи можуть бути застосовані заходи з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства та суду, перешкодити встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень, а тому з врахуванням інкримінованого позивачу злочину, застосування відносно нього міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд не було дією, яка не відповідає вимогам КПК України. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає, що відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 2 ст. 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної чи юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Відповідно до ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом.

Пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначає, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина перед слідством та судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць перебування перед слідством та судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Відповідно до положень ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів Державного бюджету у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов»язків або будь- якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Стаття 5 Конвенції гарантує право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.

За змістом зазначених положень Конвенції під справедливим та відкритим розглядом протягом розумного строку слід розуміти також розумні строки ведення досудового слідства, оскільки відповідно до норм КПК під час розслідування з приводу підозри у скоєнні кримінального злочину особа обмежується у певних правах та зазнає певні обмеження життя, зокрема: обмеження свободи пересування, свободи працевлаштування, свободи спілкування тощо.

Отже, тривалість досудового слідства протягом необмеженого строку, тривалий розгляд справи судом можуть завдати особі як моральну, так і майнову шкоду.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У позовній заяві позивачка посилалася на те, що моральна шкода завдана їй тривалим перебуванням під слідством та тривалим розглядом справи судами різних інстанцій, оскільки вона була обмежена у певних правах, а саме, обмеження свободи пересування, свободи працевлаштування, свободи спілкування тощо.

З матеріалів справи вбачається, що в.о. прокурором Кам'янка-Бузького району Черник К.М. було прийнято постанову від 21.06.2005 року про порушення кримінальної справи за ознаками злочинів, передбачених .1 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України, а постановою слідчого прокуратури Кам'янка-Бузького району Лушанець М.В. від 29.09.2005 року ОСОБА_2 притягнуто як обвинувачену,їй пред»явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 191, ч.1 ст. 366 КК України.

29.09.2005 року ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.

05.10.2005 року складено обвинувальний висновок щодо ОСОБА_2, за яким вона обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 191, ч.1 ст. 366 КК України.

Під час судового розгляду справи постановою Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 26.10.2006 року вказану кримінальну справу скеровано на додаткове розслідування, міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд щодо підсудної ОСОБА_2 залишено без змін.

12.01.2007 року Апеляційний суд Львівської області задовольнив апеляційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_5, скасував постанову Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області про скерування справи до прокуратури на додаткове розслідування та направив справу на новий судовий розгляд в Кам'янка-Бузький районний суд Львівської області в іншому складі та залишив у силі ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Кам'янка-Бузьким районним судом Львівської області від 13.05.2010 року ухвалено вирок про засудження ОСОБА_2 до одного року позбавлення волі та штрафу у розмірі 850 грн. з подальшим звільненням засудженої від кримінальної відповідальності у зв'язку з закінченням строку давності. Даним вироком скасовано ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16.07.2010 р. скасовано вирок суду першої інстанції від 13.05.2010 року та скерувано справу на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі.

18.11.2011 року Кам'янка-Бузьким районним судом Львівської області вищевказану кримінальну справу скеровано на додаткове розслідування, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд залишено в силі. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.04.2012 року скасовано постанову Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 18.11.2011 року та справу направлено на новий судовий розгляд. При цьому, раніше обраний запобіжний захід залишено без змін.

Надалі, 26.04.2013 року Кам'янка-Бузьким районним судом Львівської області винесено постанову, якою кримінальну справу відносно ОСОБА_2 повернено прокурору на додаткове досудове розслідування. Дана постанова мотивована тим, що обставини справи досліджено поверхово та однобічно, «не перевірено та не з'ясовано всіх протиріч по справі, не досліджено та не перевірено об'єктивних доказів по справі». При цьому запобіжний захід, підписку про невиїзд ОСОБА_2 залишено без змін. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.07.2013 року скасовано вищевказану постанову від 26.04.2013 pоку, справу направлено на новий судовий розгляд.

06.12.2013 року Кам'янка-Бузький районний суд Львівської області постановив звільнити ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності, а кримінальну справу про її обвинувачення за ч.1 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України закрито. Міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд скасовано. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.06.2014 року скасовано постанову Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 06.12.2013 року про закриття кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_2, справу скеровано на новий розгляд до того ж суду.

15.08.2014 року Кам'янка-Бузьким районним судом Львівської області вказану кримінальну справу відносно ОСОБА_2 було скеровано до Радехівського районного суду Львівської області, у зв'язку з тим, що всі судді даного суду брали участь у розгляді кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених за ч.1 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України.

Постановою Радехівського районного суду Львівської області від 13.11.2014 року справу повернуто прокурору Кам'янка-Бузького району Львівської області для проведення додаткового розслідування. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.03.2015 року скасовано постанову Радехівського районного суду Львівської області від 13.11.2014 року.

30.12.2015 року Радехівським районним судом Львівської області ухвалено вирок, яким ОСОБА_2 визнано невинуватою і виправданою за недоведеністю її участі у вчиненні злочинів. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд ОСОБА_2 скасовано. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.06.2016 року вирок Радехівського районного суду Львівської області від 30.12.2015 року залишено без змін.

З вищенаведеного вбачається, що досудове розслідування кримінальної справи проводилось неповно, необ'єктивно, протягом тривалого часу, оскільки в ході такого не було виявленого належних та допустимих доказів, які б підтверджували вчинення ОСОБА_2 злочинів, передбачених ч.1 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України.

Виправдувальний вирок щодо ОСОБА_2 набрав законної сили лише 09.06.2016 року.

У разі постановлення виправдовувального вироку суду, громадянин має право на відшкодування шкоди, яка завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, як зазначено в статтях 1,2 вищезгаданого Закону.

Ураховуючи фактичні обставини справи, тривалість перебування позивача під слідством і судом, глибину її переживань у зв'язку з притягненням її як обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України, ураховуючи вимушені зміни у житті у зв'язку з цим, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню в розмірі 409 600 грн, які підлягають стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача на відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» згідно з якими відшкодування моральної шкоди проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен день перебування під слідством чи судом, який на час розгляду справи становив 3 200 грн., а також те, що позивач 128 місяців перебувала під слідством і судом, розмір такого відшкодування повинен бути не меншим, ніж 409 600 грн.

На думку колегії суддів такий розмір завданої моральної шкоди є мінімальним, таким, який має бути обов'язково відшкодований.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що з врахуванням інкримінованого позивачці злочину, застосування відносно неї міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, не було дією, яка не відповідає вимогам КПК України, є безпідставними, оскільки за час незаконного перебування під слідством та судом понад 10 років ОСОБА_2 зазнала моральної шкоди, яка полягає у психічних стражданнях, перебування у стані безперервного нервового стресу, втраті нормальних життєвих зв'язків, були порушені конституційні права позивача, у здійсненні яких вона була обмежена. Обранням запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд ОСОБА_2 була обмежена у праві вибору вільного пересування.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір морального відшкодування судом завищено і розрахунок такого відшкодування мав здійснюватись з розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 1600 грн. є необґрунтованими, оскільки при визначенні розміру на відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд першої інстанції виходив із розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи (згідно ст.8 ЗУ «Про Державний бюджет на 2017 рік» у 2017 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 3200 гривень), урахувавши правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15.

Моральну шкоду , зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь - яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний вираз.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновків про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, правильно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам та встановивши, що позивач незаконно перебувала під слідством і судом протягом 128 місяців, вироком суду від 09.06. 2016 року, який набрав законної сили, її було виправдано, незаконним притягненням її як обвинуваченого їй було завдано моральну шкоду, і існує причинний зв'язок між цією шкодою і незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, суд з урахуванням вищезазначених вимог Закону, дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування на користь ОСОБА_2 409 600 грн. моральної шкоди.

Безпідставним та необґрунтованим є посилання апелянта на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року, відповідно до якого мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат і до внесення змін до Законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень (п.3 Прикінцевих та перехідних положень), оскільки зазначені положення стосуються заробітної плати працівників та інших належних їм виплат, оскільки відповідно до ст. 2 Закону України « Про оплату праці» структуру заробітної плати складають : основана заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Інші доводи апелянта також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.