Справа № 452/3474/14 Головуючий у 1 інстанції: Бонецький Л.Й.
Провадження № 22-ц/783/1030/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника ПАТ «УкрСиббанк» - Кондратюк В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 03 серпня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту,

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання споживчого кредиту. Свої позовні вимоги аргументує тим, що між ним і ОСОБА_5 20 квітня 2007 року був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 в сумі 24330,00 швейцарських франків на строк до 20 квітня 2017 року із виплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 9,99% річних. Згідно даного договору, відповідач ОСОБА_5 зобов'язувалася погашати кредит відповідно до графіку. 20.03.2012 між Банком та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду №1 щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації та встановлено новий термін повернення кредиту, не пізніше 20.04.2022 року. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №110272 від 20.04.2007 року. 20.03.2012 року між Банком та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду №1 до вищевказаного договору поруки, відповідно до умов якої, поручитель надав згоду забезпечувати змінене основне зобов'язання. У зв'язку з порушенням термінів повернення коштів банківська установа, як кредитор 31.07.2014 року звернулася до відповідачів про погашення заборгованості, однак вимоги банку були залишені без задоволення і у заяві про уточнення позовних вимог від 27.04.2015р. просить у судовому порядку стягнути із відповідачів 11 939, 06 шв. франків заборгованості за кредитним договором №0 від 20 квітня 2007 року, та пені у сумі - 2 599,49 грн..

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 03 серпня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 11939,06 шв. франків заборгованості за кредитним договором №0 від 20 квітня 2007 року, та пені у сумі - 2599,49 грн.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в користь ПАТ «УкрСиббанк» 1738,00 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що наданий позивачем та взятий до уваги судом розрахунок заборгованості та пені проведено неправильно. Судом не перевірено дотримання позивачем вимог кредитного договору щодо порядку дострокового припинення договору, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про одержання апелянтом вимоги банку № 30-14/14860 від 30.07.2014р. щодо дострокового погашення заборгованості за договором поруки. Крім цього вказує, що він не підписував додаткової угоди до договору поруки та згоди на зміну основного договору не надавав. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити з таких підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України)..

Відповідно до ст. 308 ЦК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Нормами ст. ст. 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору про надання споживчого кредиту №0 від 20 квітня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» надало ОСОБА_6 кредит у розмірі 24330,00 швейцарських франків із сплатою процентів за користування кредитом, а позичальник ОСОБА_6 зобов'язалася відповідати перед Банком за зобов'язаннями, які випливають з Кредитного договору, своїми коштами. Згідно додаткової угоди №1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20.04.2007 року змінено графік погашення кредиту, а також змінено кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 20.04.2022 року.

Згідно із договором поруки від 20.04.2007 року №110272 ОСОБА_2 взяв на себе обов'язок солідарно відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_6, що випливають із кредитного договору від 20.04.2007 року №0. Згідно даного Договору поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

Відповідно до додаткової угоди №1 до договору поруки №110272 від 20.04.2007 року ОСОБА_2 надав згоду забезпечувати змінене основне зобов'язання.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах встановлених у договорі, а позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплати проценти. Крім того згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Згідно із ч.1 ст. 543 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Судом першої інстанції установлено, що відповідачі ОСОБА_5 (ОСОБА_5.) та ОСОБА_2 не виконали вимоги кредитного договору та не повернули позивачу грошові кошти у вказаний термін, що стверджується матеріалами справи. Відповідачі, незважаючи на взяті на себе зобов'язання щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків не виконували їх належним чином, а тому станом на 01.09.2014 року утворилася заборгованість в сумі 11 939, 06 шв. франків - заборгованість за кредитним договором, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 10 700,38 шв.франків, заборгованість по відсотках - 1 238,68 шв.франків; та пені у сумі - 2 599,49 грн., з яких пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 1 361,68 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах - 1 237,81 грн.

Відповідно до п. 9.9. Кредитного договору сторони погодили, що банк самостійно веде облік і здійснює розрахунки заборгованості позичальника відповідно до вимог НБУ та умов договору. У випадку наявності суперечок між сторонами в якості письмових доказів невиконання зобов'язань позичальника, що мають пріоритетне значення, приймаються виписки про стан, первинні документи (платіжні доручення позичальника), дані балансу, надані банком і т.д., якщо позичальник не доведене недійсність наданих банком документів або не надасть інших доказів виконання своїх зобов'язань за договором.

Розмір заборгованості стверджується наявним у матеріалах справи розрахунком, який є належним та допустимим доказом наявності заборгованості, на спростування якого відповідачами не надано жодних доказів.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність збільшення відсоткової ставки не обґрунтовані з таких мотивів.

Пунктом 9.2 кредитного договору передбачено право банку змінювати розмір відсоткової ставки. Аналогічне положення зазначене у п.2 Додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 20.04.2007 року, згідно з яким сторони домовились, що за користування кредитними коштами понад встановлений Договором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. Такий розмір процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором. Нарахування подвійної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня після дня несплати або не повної сплати за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що 19.02.2008 року ОСОБА_6 було направлено повідомлення, відповідно до якого банк повідомив позичальника про те, що з 12.03.2008 року у випадку порушення позичальником кредитної дисципліни банк на прострочену суму боргу нараховуватиме відсотки збільшені вдвічі від діючої процентної ставки. Дане повідомлення було вручено ОСОБА_6 29.02.2008 року (а.с.260-262 т.1).

Як убачається з розрахунку заборгованості, відсоткова ставка у розмірі 19,98 % почала нараховуватися з дати виникнення простроченого платежу - з 31.03.2010 року.

Судом першої інстанції при вирішенні спору було перевірено дотримання позивачем порядку дострокового повернення кредиту.

Так, Розділом 11 Кредитного договору передбачено, що у випадку настання обставин визначених у п.п.2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього Договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважається, що термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважається, що термін повернення кредиту настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку (п.11.1).

З матеріалів справи убачається, що 30.07.2014 року за вих.. № 30-14/14860 на адресу поручителя ОСОБА_2 було направлено досудову вимогу про погашення простроченої заборгованості протягом 31 дня з дати одержання цього листа; у випадку невиконання даної вимоги банк на 32 день з дня отримання вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41 календарного дня з дати відправлення даної вимоги про дострокове повернення кредиту банк може вимагати виконання зобов'язань за основним договором достроково.

Дана вимога не була вручена поручителю, конверт з даною вимогою повернувся 05.09.2014 року із позначкою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Враховуючи, що вимогу не було вручено, та відповідно до вимог розділу 11 Кредитного договору банк з 41 календарного дня з дати направлення досудової вимоги мав право вимагати дострокове погашення кредиту.

Наявна у матеріалах справи додаткова угода до договору № 110272 від 20.03.2012 року підписана ОСОБА_2, тому немає підстав вважати, що вона була укладена без його згоди (а.с.21 т.1)

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 03 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: