Ухвала

іменем україни

01 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - управління служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, про вселення та визначення порядку користування квартирою за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3, яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 та малолітньої ОСОБА_5, звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що у червні 1986 року на підставі ордера вона вселилась у квартиру АДРЕСА_1, як член родини разом із батьками ОСОБА_6, ОСОБА_8 та сестрою ОСОБА_7

Власником вказаної вище квартири є її мати ОСОБА_6

Зазначала, що вона при отриманні паспорта у 1996 році була зареєстрована у даній квартирі, яка є її єдиним місцем реєстрації та проживання, іншого житла вона не має, її неповнолітні діти ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, також набули право користування даною квартирою та зареєстровані разом із нею за даною адресою.

У 2008 році вона, маючи певні вади здоров'я, змогла працевлаштуватися лише у м. Сватове Луганської області, куди була змушена виїхати та проживає там із дітьми до теперішнього часу.

Незважаючи на те, що з цього часу у спірній квартирі вона не мешкала, однак зв'язку з квартирою не втрачала та сплачувала комунальні послуги у розмірі визначеної частки.

Проте на даний час відповідачка перешкоджає їй та її дітям у проживанні у спірному житловому приміщенні, не надає ключі від вхідних дверей та відмовляє у наданні окремої кімнати для їх проживання. Вона неодноразово зверталася до матері щодо надання можливості приїхати та проживати у квартирі, оскільки іншого постійного житла вона та її діти не мають, однак між ними склалися неприязні стосунки й ОСОБА_6 чинить їм перешкоди у користуванні житлом.

Посилаючись на вказані вище обставини, позивачка просила вселити її разом із дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_1 та визначити порядок користування квартирою, виділивши їй разом із дітьми житлову кімнату № 4 площею 11,5 кв. м, відповідачам - кімнати № № 2, 3 площею 17,1 кв. м та 13,6 кв. м відповідно, інші приміщення залишити у загальному користуванні співмешканців.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року, позов ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, задоволено.

Вселено ОСОБА_3 та її дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_1.

Визначено порядок користування зазначеною квартирою, а саме: виділено у користування ОСОБА_3 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_4, ОСОБА_5 житлову кімнату площею 11,5 кв. м, виділено у користування ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суміжні житлові кімнати площею 17,1 кв. м разом із прилеглим балконом площею 0,8 кв. м, та кімнату 13,6 кв. м разом із прилеглою лоджією площею 1,8 кв. м, у спільному користуванні залишено коридор площею 5,8 кв. м, санвузол площею 3,2 кв. м, кухню площею 8,2 кв. м, комору площею 0,6 кв.м.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення не повністю відповідають зазначеним вимогам закону.

Судами встановлено, що на підставі ордеру ОСОБА_3 у червні 1986 року вселилась у квартиру АДРЕСА_1, як член родини разом із батьками ОСОБА_6, ОСОБА_8 та сестрою ОСОБА_7

Квартира АДРЕСА_1 знаходиться у житлово-будівельному кооперативі № 378. Власником пая на квартиру зареєстрована ОСОБА_6, пай у повному обсязі було нею сплачено 27 червня 1996 року.

Позивачка була зареєстрована у спірній квартирі з 1996 року, поновлена реєстрація 10 березня 2016 року.

Квартира АДРЕСА_1 складається з: 1 - коридору площею 5,8 кв. м, 2 - житлової кімнати площею 17,1 кв. м, 3 - житлової кімнати площею 13,6 кв. м, 4 - житлової кімнати площею 11,5 кв. м, 5 - кладової площею 0,6 кв. м, 6 - кухні площею 8,2 кв. м, 7 - санвузлу площею 3,3 кв. м, І -балкону 0,8 кв. м, ІІ - лоджії площею 1,8 кв. м, загальна площа становить 62,6 кв. м, житлова - 42,2 кв. м.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що її мати, як власник квартири, чинить перешкоди їй та її дітям у користуванні житлом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач є членом сім'ї власника квартири, а тому має право проживати у ній відповідно до ст. 156 ЖК УРСР та положень ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Із такими висновками повністю погодитися не можна.

Згідно з п. 3 ст. 215 ЦПК України мотивувальна частина рішення повинна містити висновки про встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення; мотиви, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, застосовує нормативно-правові акти із зазначенням, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду.

У абз. 1, 5 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Задовольняючи позов та вселяючи позивачку з дітьми до спірного житлового приміщення, суд першої інстанції послався на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей, про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, як на преюдиційне, і зазначив, що непроживання з 2008 року ОСОБА_3 у спірній квартирі пов'язане з перебуванням в іншій місцевості, оскільки саме там можливо було через вади здоров'я працевлаштуватися та заробляти на життя, і ці обставини є поважною причиною.

Проте, вказане вище рішення суду відсутнє у матеріалах справи.

Згідно з журналом судового засідання від 09 грудня 2016 року матеріали згаданої вище цивільної справи за 2015 рік судом не досліджувалися.

Наведене свідчить про те, що суд першої інстанції на порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірив усіх доводів та наданих сторонами доказів у їх сукупності, не застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зокрема ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд першої інстанції, пославшись на те, що ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживає у зв'язку з перебуванням в іншій місцевості, при цьому, не встановив, де саме позивачка проживала останній рік, де відвідували дитячі установи її діти, тобто не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору.

Крім того, незалежно від наявності вищезгаданого судового рішення про визнання ОСОБА_3 та її малолітніх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд повинен і сам був з'ясувати та встановити фактичні дані у цій справі. Тобто, вирішуючи спір про вселення ОСОБА_3 та її дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_1, суду першої інстанції необхідно було з'ясувати причини непроживання останніх у спірному житловому приміщенні.

Також суд не врахував і вимоги ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що судом першої інстанції зроблено не було.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги також не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, дійшов помилкового висновку про те, що рішення місцевого суду ухвалено з дотриманням норм матеріального процесуального права.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик