22-ц/775/666/2017(м)
Головуючий у 1 інстанції Іванченко А.М.
Доповідач Попова С. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Гаврилової Г.Л., Ткаченко Т.Б.,

при секретарі Герасимовій Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 серпня 2017 року по справі за позовом Маріупольської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року Маріупольська міська рада звернулась до суду із даним позовом, посилаючись на наступне.

За договором купівлі-продажу від 12.02.2016р. ОСОБА_1 придбав у власність у ОСОБА_3 нежитлове приміщення - торгівельний павільйон, який розташований за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, пр-т Металургів, 156. Це приміщення належало попередньому власнику ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 228 від 26.03.2013р., яке вона придбала у ОСОБА_5

10.12.2015р. Іллічівським районним судом міста Маріуполя за позовом Маріупольської міської ради прийнято рішення про відмову у визнанні недійсним цього договору від 26.03.2013р. і скасуванні його державної реєстрації. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 17.02.2016р., що залишено касаційним судом без змін, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 26.03.2013р. № 228 цього приміщення та скасовано рішення про державну реєстрацію цього договору.

Позивач посилається на те, що ОСОБА_3, знаючи про наявність на розгляді в апеляційному суді справи щодо визнання недійсним договору від 26.03.2013р. за поданою у грудні 2015 році апеляційною скаргою ради, продала спірну нежитлову будівлю, що була предметом розгляду справи в суді, іншому власнику, приховавши від набувача ОСОБА_1 цей факт.

Позивач вважає, що укладення ОСОБА_3 договору, всупереч інтересам територіальної громади і вимогам законодавства, без переслідування реального настання обумовлених договором наслідків, є порушенням вимог ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України і тягне наслідки за ст. 215 ЦК України у вигляді визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12.02.2016р., за яким ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 у власність це нежитлове приміщення (торгівельний павільйон). Позивач, посилаючись на положення ст. 120 ЗК України і ст. 377 ЦК України (перехід права користування земельною ділянкою до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду в тому ж обсязі та на тих же умовах, встановлених для попереднього землекористувача), захищає цим позовом права територіальної громади, оскільки спірна нежитлова будівля торгівельного павільйону розташована на земельній ділянці, що є комунальною власністю, яка надавалась лише у короткочасне користування.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 серпня 2017 року, з урахуванням ухвали суду від 28 серпня 2017 року про виправлення описки, позов Маріупольської міської ради задоволено: визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення по проспекту Металургів № 156 у м. Маріуполі Донецької області, яке складається з будівлі літ. А-1 (торгівельний павільйон), загальною площею 7,4кв.м., площадки літ. А-1, укладений 12.02.2016р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу ОСОБА_4 Вирішено питання з розподілом судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_1 - ОСОБА_2, яка підтримала доводи скарги, заперечення проти скарги представника Маріупольської міської ради ОСОБА_6, розглянувши справу згідно із ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_1, третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_4, дослідивши письмові матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню за таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, за договором купівлі-продажу від 26.03.2013р. ОСОБА_5 продав ОСОБА_3 нежиле приміщення загальною площею 5,9 кв.м. за адресою м. Маріуполь пр-т Металургів, 156 (а.с. 51). Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.03.2013р. нежитлове приміщення площею 5,9 кв.м. за адресою: м. Маріуполь, пр-т Металургів, 156, належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (а.с. 52).

За договором оренди земельної ділянки від 05.07.2013р. ОСОБА_3 прийняла в строкове платне користування земельну ділянку, площею 0,0056 га, кадастровий номер :01:005:0348 за адресою: м. Маріуполь, пр-т Металургів, 156. Договір укладено на 5 років, земельна ділянка передана в оренду з метою та за цільовим призначенням обслуговування будівель торгівлі (функціонування торгівельного павільйону) (а.с. 54-56).

Згідно декларації про готовність до експлуатації обєкта проведено реконструкцію нежитлового приміщення торгівельного павільйону, загальною площею 7,4 кв.м. по пр-ту Металургів, в м. Маріуполі (а.с. 92-95).

На підставі договору купівлі-продажу від 12.02.2016р. ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 нежитлове приміщення, торгівельний павільйон, загальною площею 7,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Маріуполь пр-т Металургів, 156 (а.с. 50). Відомості про право власності набувача внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15.02.2016р.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що після скасування заочного рішення від 14.06.2012р. про визнання права власності за ОСОБА_5 на торгівельний павільон, ОСОБА_5 не вжив заходів до прийняття самочинно зведеної будівлі в експлуатацію, то ця будівля павільону не може бути обєктом нерухомого майна і не може бути предметом купівлі-продажу, як завершеного обєкту нерухомого майна. Подальший договір від 26.03.2013р. було визнано недійсним і скасовано державну реєстрацію. Тобто на час укладення оспорюваного договору від 12.02.2016р. був скасований як договір від 26.03.2013р., так і було скасованим раніше право власності ОСОБА_5В на це майно. Вже після складання договору оренди землі 05.07.2013р. із ОСОБА_3 строком на 5 років для функціонування павільону було скасовано заочне рішення про самозабудову. Суд врахував, що технічний паспорт на павільйон (після його реконструкції) і декларація про готовність обєкту до експлуатації від 04.02.2016р. фіксують факт проведення реконструкції павільйону (збільшення його площі до 7,4кв.м.), а не власне прийняття новоствореного обєкту в експлуатацію. Суд дійшов висновку, що інтереси Маріупольської міської ради було порушено ОСОБА_5 та ОСОБА_3, якою в подальшому відчужене вказане майно всупереч чинному законодавству (ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України). Такий договір на підставі ст. 215 ЦК України має бути визнаний недійсним.

З такими висновками суду не можна не погодитись з огляду на наступне.

Статтею 328 ЦК України зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, якими вмотивовано позов, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В сенсі ч. 3 ст. 215 ЦК України заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна зі сторін або інша заінтересована особа, зокрема, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

За роз'ясненнями у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Як зясовано з хронології подій, рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 27.04.2015р. скасовано заочне рішення того ж суду від 14.04.2012р. про визнання за ОСОБА_5 права власності на торгівельний павільйон, збудований на орендованій земельній ділянці лише під функціонування цього обєкту. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 17.02.2016р., з яким погодився суд касаційної інстанції, договір продажу спірного торгівельного павільону загальною площею 5,9кв.м. (індексний номер 114969) між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 26.03.2013р. було визнано недійсним та скасовано рішення про державну реєстрацію права в Державному реєстрі прав.

Судом першої інстанції слушно враховано, що на час укладення оспорюваного у даному спорі договору від 12.02.2016р. право власності першого набувача ОСОБА_5 не існувало. А в той час розглядався в апеляційному порядку спір з оспорення чинності договору купівлі-продажу від 26.03.2013р., який завершився ухваленням рішення про визнання цього договору недійсним.

На підставі цього суд погодився із доводами Маріупольської міської ради, проти чого у колегії суддів немає підстав заперечувати, що відбулась низка порушень, з початку ОСОБА_5, потім ОСОБА_3, якими попри тимчасовий режим користування земельною ділянкою на підставі договору оренди, всупереч задекларованій меті функціонування торгівельного павільону, було вчинено дії у спосіб, що не узгоджується із нормами законодавства щодо придбання у власність цього обєкту і його подальше відчуження зі зміною власників, аж до ОСОБА_1

У якості правової підстави, на якій належало право власності відчужувачу ОСОБА_3 в оспорюваному договорі вказано - договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 26.03.2013р. за реєстровим № 228; право власності за продавцем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.03.2013р., номер запису про право власності: 4521113; реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 3.

В п. 6.5 оспорюваного договору відзначено, що нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, повязаного із вчиненням нотаріальної дії; не заявила про відсутність чи наявність осіб, інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненям якої особа звернулася.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За положеннями ч.ч. 2 і 5 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства; власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Втім всупереч вказаним нормам закону, при учиненні правочину відчужувач ОСОБА_3 укрила від набувача ОСОБА_1 факт оспорювання в судовому порядку (апеляційна стадія, рішення суду першої інстанції не набрало чинності) договору купівлі-продажу цього нежитлового приміщення - торгівельного павільону від 26.03.2013р.

ОСОБА_3, відчужуючи нерухоме майно за договором купівлі-продажу від 12.02.2016р. була обізнана, як безпосередня сторона у спорі, про те, що в суді розглядається справа, предметом якого є вищенаведене спірне майно. І при ухваленні рішення суду першої інстанції 10.12.2015р., яке не набуло чинності у звязку з його апеляційним оскарженням Маріупольською міською радою, реалізувала дане майно.

При цьому ОСОБА_3 порушила ряд умов договору від 12.02.2016р., передбачених пунктом 4, де продавець ОСОБА_3 надала покупцеві ОСОБА_1 гарантії, що нерухоме майно до укладення цього договору в спорі не перебуває; що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення; щодо нього відсутні судові спори.

Також в п. 4 оспорюваного договору продавець ОСОБА_3 гарантувала, що відчужуване майно не обтяжене правами третіх осіб; внаслідок продажу зазначеного нерухомого майна не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб.

В цій частині продавець, не очікуючи закінчення судового спору з приводу спірного нерухомого майна, продала торгівельний павільйон, без врахування інтересів територіальної громади в особі Маріупольської міської ради, на землі якої збудовано це майно, і яка є розпорядником земель комунальної власності. І про наявність судового спору, що стало б перешкодою для учинення нотаріальної дії, не повідомила ані набувачча майна ОСОБА_1, ані нотаріуса, який посвідчив договір від 12.02.2016р. Тим більше, що попередній договір від 26.03.2013р. у такому спорі, за яким ОСОБА_3 набула право власності на майно від чоловіка ОСОБА_5, визнаний, як незаконний, недійсним. Можна припустити, що правочин не був би вчинений у разі висвітлення набувачу і нотаріусу перепон у вигляді існуючого спору з приводу спірного майна.

Тим самим продавцем ОСОБА_3 у даному спорі порушено вимоги ст.ст. 319 ЦК України.

Через категорії «межі здійснення субєктивних цивільних прав» та «обмеження здійснення субєктивних цивільних прав» (ст. 13 ЦК України) у законі встановлюється така поведінка власника, яка не суперечить актам цивільного законодавства. Власник майна повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав.

Отже, межі здійснення цивільних прав визначають правомірну поведінку особи, оскільки її дії в межах цивільних прав підлягають правовому захисту, на відміну від дій (як в даному випадку дії ОСОБА_3А.), вчинених поза межами права.

Таким чином, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, є порушенням ч. 1 і ч. 5 ст. 203 ЦК України. Колегія суддів погоджується з висновками суду, вбачаючи доведення дефекту (незаконності) змісту правочину.

Крім того, укладеним договором нівелюються права територіальної громади на розпорядження на власний розсуд земельною ділянкою, на якій збудовано відчужуване за цим договором майно.

Майновий інтерес Маріупольської міської ради у даній справі - це захист інтересів комунальної власності територіальної громади м. Маріуполя щодо вільного розпорядження належною громаді земельною ділянкою - без обтяження правом власності ОСОБА_1 на її частину під будівлею торгівельного павільону, а також захист від предявлення в майбутньому вимог набувача за оспорюваним договором ОСОБА_1 з приводу використання земельної ділянки, на якій збудовано торгівельний павільйон, відшкодування збитків за рахунок коштів місцевого бюджету тощо, що безпосередньо лежить в площині економічних інтересів громади.

За змістом ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Так, договір оренди земельної ділянки з цільовим призначенням для обслуговування будівель торгівлі - функціонування торгівельного павільйону (п. 5.1 договору оренди) укладений із ОСОБА_3 05.07.2013р. строком по 18.06.2018р. (а.с. 199-201, 205). Саме такі тимчасові умови використання земельної ділянки площею 0,0056га, без закріплення можливого набуття права власності на таку споруду, визначали користування цією ділянкою за сплату орендарем ОСОБА_3 орендної плати.

Можна вважати, що до набувача цього майна за оспорюваним договором переходить земельна ділянка в користування з обмеженим строком 5 років по 18.06.2018р. На сьогодення, як встановлено, аналогічного договору оренди цієї земельної ділянки із набувачем ОСОБА_1 Маріупольською радою не укладено. Тому існування права власності ОСОБА_1 на приміщення торгівельного павільйону, за збігом строку оренди земельної ділянки (пілся 18.06.2018р.), наданої під функціонування цього павільйону, порушуватиме права територіальної громади, як розпорядника земель комунальної власності, що згідно із вимогами ч. 2 ст. 386 ЦК України може передбачити власник земельної ділянки (в особі Маріупольської міської ради).

Відтак, оспорюваний договір від 12.02.2016р., як укладений всупереч вимогам ч.ч. 2, 5 ст. 319, ЦК України, а також інтересам суспільства, на підставі ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним, в результаті чого вказані майнові інтереси позивача будуть відновлені.

Одночасно з цим, з урахуванням розяснень, які містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" не підтверджена в ході розгляду справи як судом першої інстанції, так і в апеляційному суді заявлена підстава позову ст. 234 ЦК України (фіктивність правочину), за не доведенням умислу у обох сторін договору (зокрема, у набувача ОСОБА_1В.) на учинення правочину без наміру створення наслідків, які обумовлювались цим правочином.

У змісті заперечень проти позову і апеляційній скарзі представник відповідачів наполягає, що нежитлове приміщення торгівельний павільйон було відчужене як новостворене майно, експлуатація якого за державною декралацією набута в законному порядку.

Однак, як визначився суд першої інстанції і вважає колегія суддів, погодитись в повному обсязі з цим не можна.

Дійсно, за змістом абз. 2, 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Як зясовано, відчужувачем майна ОСОБА_3 призведено реконструкцію нежитлового приміщення - торгівельного павільйону, що знаходиться за адресою м. Маріуполь, пр.-т Металургів, б. 156, в результаті чого було змінено загальну площу приміщення з 5,9кв.м. на 7,4кв.м.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення на підставі зібраних матеріалів і доказів встановив, що торгівельному павільйону при проведенні первинної державної реєстрації було присвоєно реєстраційний номер № 3. Вказаний номер протягом існування обєкту нерухомого майна не змінювався, нотаріусами вчинялися лише реєстраційні дії відносно переходу права власності на обєкт відповідно до договорів купівлі-продажу, а також було внесено зміни щодо технічних характеристик обєкту, а саме збільшення загальної площі обєкту після реконструкції до 7,4 кв.м. відповідно до технічного паспорту від 01.02.2016 р. та декларації про готовність обєкту до експлуатації від 04.02.2016 р. №ДЦ51.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України від 17 лютого 2011 р. № 3038-VІ «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

За положеннями ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження, в тому числі, на тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення.

Однак, за наслідками реконструкції, вчиненої без поінформування власника земельної ділянки (позивача), ОСОБА_3 04.02.2016р. було отримано Декларацію про готовність до експлуатації обєкта № ДЦ 51, зареєстрована Держархбудінспекцією 04.02.2016р., якою констатовано реконструкцію нежитлового приміщення (торгівельного павільону) площею 7,4кв.м. (а.с. 92-95).

Декларація має бути зареєстрована, як при закінченні нового будівництва, так і при реконструкції, реставрації, капітальному ремонті, та в інших всіх випадках, коли було зареєстровано декларацію про початок будівництва чи подано Повідомлення.

Однак, як виявлено, декларація про введення в експлуатацію торгівельного павільйону в первісному вигляді загальною площею 5,9кв.м. відповідачем не отримувалась.

Представник відповідача в апеляційній скарзі посилається на положення в п. 13 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011р. № 461, за якими зареєстрована декларація є підставою для укладення договорів про постачання комунальних послуг, включення даних про такий обєкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

За положеннями абз. 2 ч. 1 ст. 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі зміни відомостей про обєкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик (як в даному випадку) вносяться зміни до записів Державного Реєстру прав.

За наслідками зміни ОСОБА_3 технічних характеристик спірного торгівельного павільйону рішенням приватного нотаріуса Маріупольського МНО ОСОБА_4 про внесення змін до запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 28163876 від 10.02.2016р. зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації обєкта від 04.02.2016р., зареєстровано право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення торгівельний павільйон, загальною площею 7,4кв.м., що знаходиться за адресою: м. Маріуполь, пр.-т Металургів, б. 156.

Отримана декларація, що засвідчила реконструкцію торгівельного павільйону, збудована без згоди власника земельної ділянки, на якій воно зведене (територіальної громади), не може ототожнюватись з первинним способом набуття права власності ОСОБА_3 на новостворене майно в сенсі ст. 331 ЦК України.

У даній справі оспорюється договір від 12.02.2016р., в тому числі, з мотивів відсутності у відчужувача правових підстав на відчужуване майно, задекларованих у його змісті як договір від 26.03.2013р., що визнаний недійсним.

Як зясовано, хоча декларація і отримана 04.02.2016р.і внесено до Державного реєстру прав відомості про реконструйований обєкт, але в оспорюваному договорі від 12.02.2016р. у якості правових підстав володіння визначено не декларацію про готовність до експлуатації новоствореного обєкта і не рішення нотаріуса про реєстрацію права власності за декларацією за ОСОБА_3, а вказано попередній договір від 26.03.2013р., що визнаний недійсним внаслідок низки дій (спочатку ОСОБА_5, в подальшому ОСОБА_3А.) з неправомірного придання ознак законності встановленому торгівельному павільйону.

Прийняття торгівельного павільйону в експлуатацію і реєстрація в Державному реєстрі речових прав, в сенсі заявлених у даній справі позовних вимог, не може анулювати встановлену судовим розглядом недійсність оспорюваного договору від 12.02.2016р. з мотивів укладення його всупереч вимогам закону і інтересам суспільства, а тому не доводить набуття ОСОБА_1 на достатніх законних правових підставах права власності на цей об'єкт.

Враховуючи доведення судовим розглядом реконструкцію ОСОБА_3 одного й того ж обєкту (торгівельного павільйону) шляхом збільшення його площі, посилання в апеляційній скарзі представника відповідача на те, що предмети договорів від 26.03.2013р. і 12.02.2016р. є різними, і що останній договір може досліджуватись безвідносно до попереднього договору, не є переконливими.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо невідповідності ухваленого рішення вимогам статті 1 Першого протоколу, колегія суддів враховує наступне.

За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції з захисту прав і основоположних свобод: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним.

Друге правило вказаного положення стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним, а третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. В таких діях держава повинна дотримуватися усталених принципів правомірного втручання, зокрема тих, що напрацьовані Європейським Судом з прав людини, через рішення якого відбувається розуміння змісту норм Конвенції, Першого протоколу, їх практичне застосування.

Втручання у право особи на мирне володіння своїм майном допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах.

ЄСПЛ визнає за державами право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» при визначенні суспільного інтересу в контексті втручання в право власності. При цьому Суд дотримується думки, що національні органи влади краще знають потреби свого суспільства, а тому в питанні оцінки «суспільного інтересу» вони знаходяться у вигіднішому становищі, ніж міжнародний суддя.

Поняття «суспільний інтерес» обовязково має широке тлумачення («Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» «Колишній король Греції та інші проти Греції»). ЄСПЛ, вважаючи природним, що мають бути широкі межі розсуду, які надаються законодавцям для здійснення соціальної та економічної політики, поважає рішення законодавця стосовно того, що є «суспільний інтерес», коли ці рішення будуть засновані на розумних міркуваннях. ЄСПЛ визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

В ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено поняття права комунальної власностi право територiальної громади володiти, доцiльно, економно, ефективно користуватися i розпоряджатися на свiй розсуд i в своїх iнтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так i через органи мiсцевого самоврядування.

Згідно із п. «в» ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

За положеннями ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР територіальним громадам міст належить право комунальної власності, в тому числі на нерухоме майно, землю.

Відповідно до ч.ч. 5, 6, 8 цього Закону органи мiсцевого самоврядування вiд iменi та в iнтересах територiальних громад вiдповiдно до закону здiйснюють правомочностi щодо володiння, користування та розпорядження обєктами права комунальної власностi, в тому числi виконують усi майновi операцiї, можуть передавати обєкти права комунальної власностi у постiйне або тимчасове користування юридичним та фiзичним особам, здавати їх в оренду, продавати i купувати, використовувати як заставу, вирiшувати питання їхнього вiдчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фiнансування обєктiв, що приватизуються та передаються у користування i оренду. Доцiльнiсть, порядок та умови вiдчуження обєктiв права комунальної власностi визначаються вiдповiдною радою. Доходи вiд вiдчуження обєктiв права комунальної власностi зараховуються до вiдповiдних мiсцевих бюджетiв i спрямовуються на фiнансування заходiв, передбачених бюджетами розвитку. Право комунальної власностi територiальної громади захищається законом на рiвних умовах з правами власностi iнших субєктiв. Обєкти права комунальної власностi не можуть бути вилученi у територiальних громад i переданi iншим субєктам права власностi без згоди безпосередньо територiальної громади або вiдповiдного рiшення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадкiв, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Укладаючи на короткочасний термін договір оренди земельної ділянки із ОСОБА_3 (5 років до 18.06.2018р.) з конкретною ціллю призначення функціонування торгівельного павільйону, що за своє суттю не є капітальною будівлею, а є тимчасовою пересувною спорудою для провадження підприємницької діяльності, Маріупольська міська рада, як розпорядник земель комунальної власності, залишає за собою право і певні плани на законне використання цієї земельної длілянки для соціальних, фінансових, економічних потреб суспільства (насамперед податки, регулювання в сфері містобудування). Визначена в договорі можливість функціонування обєкта торгівлі не має нічого спільного із дозволом орендодавця на оформлення права власності на такий обєкт, що передбачає довгострокове володіння і яке не може реалізуватись безвідносно до правового режиму використання земельної ділянки під цим обєктом. Обраний позивачем спосіб захисту, направлений на запобігання порушень в сфері використання земель комунальної власності, має превентивний характер, призваний запобігти порушенню в майбутньому прав громади від вимог ОСОБА_1 (за збігом строку оренди земельної ділянки), на компенсацію його майна (за рахунок коштів громади, акумульованих в місцевому бюджеті), що було йому передано відчувачем не у правовий спосіб.

Враховуючи викладене, сам по собі факт надання в оренду ОСОБА_3 земельної ділянки, на чому наполягає у змісті апеляційної скарги представник співвідповідача ОСОБА_1, не підтверджує дотримання відповідачем ОСОБА_3 вимог законодавства при відчуженні майна, яке перебувало у судовому спорі.

Звідси випливає, що оскарження договору територіальною громадою в особі Маріупольської міської ради, ґрунтується на положеннях ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», компетенції міської ради (ст. 26) і повноваженнях в сфері регулювання земельних відносин (ст. 33), має законну мету в загальних інтересах, як того вимагає частина 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод захист законного режиму використання земель комунальної власності.

За таких окреслених вище обставин не можна стверджувати про законність угоди купівлі-продажу від 12.02.2016р. і набуття ОСОБА_1 права власності на спірний обєкт нерухомості. В такому випадку права набувача, на погляд колегії суддів, не підпадають під захист прав, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод.

В даному випадку встановлено не наявність порушень з боку органу публічної влади, а порушення з боку відчужувача ОСОБА_3, який всупереч вимогам законодавства уклав правочин із набувачем ОСОБА_1 від 12.02.2016р., що негативним чином зачіпає інтереси територіальної громади.

З огляду на положення ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 386 ЦК України, колегією суддів визнається допустимим оскарження міськрадою, як заінтересованою особою, правочину купівлі-продажу реконструйованого торгівельного павільйону від 12.02.2016р., як використання регуляторного механізму органу держави, що відповідає загальним інтересам суспільства. Такий захід як визнання недійсним укладеного не в правовий спосіб договору (всупереч вимогам законодавства), на погляд колегії суддів, є пропорційним публічним цілям в інтересах суспільства.

У звязку із визнанням недійсним договору 12.02.2016р. майнове право набувача ОСОБА_1 (матеріальна компенсація або лексикою ЄСПЛ - зустрічне задоволення «consideration» ) може бути відновлено в конструкції подальших правовідносин (ч.ч. 1-2 ст. 216 ЦК України) із відчужувачем ОСОБА_3, яка без достатніх правових підстав і в порушення чинного законодавства вчинила відчуження торгівельного павільйону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду відповідачами і представником не надано і в суді апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.А.Попова

Судді Г.Л.Гаврилова

ОСОБА_8