Справа №591/3603/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1660/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Криворотенка В. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 вересня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Сумського національного аграрного університету про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

10 липня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що наказом № 886-ЦК від 14 червня 2017 року його звільнено з посади інженера програміста 2 категорії Інформаційно-обчислювального центру Сумського національного аграрного університету (далі СНАУ) на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату. Вважає своє звільнення незаконним, посилаючись на те, що фактично відбулась не ліквідація центру, а його просте перейменування, а 30 березня 2017 року при попередженні про вивільнення йому не було запропоновано переведення в межах однорідних професій на інші вакантні посади. Лише 14 червня 2017 року позивачу запропонували посади, що були тимчасовими та з нижчою заробітною платою, і позивач надав згоду на переведення на запропоновану посаду лаборанта центру інформаційних систем та компютерних технологій. Однак позивач був звільний в цей же день, без врахування його згоди на переведення на запропоновану посаду, без врахування його статусу інваліда війни, що надає йому переважне право залишення на роботі. Таким чином, ОСОБА_3 вважає свої трудові права порушеними та просить визнати протиправним та скасувати наказ про його звільнення, поновити позивача на роботі на посаді інженера-програміста 2 категорії та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Зазначені вимоги обґрунтовує тим, що роботодавцем не враховано, що позивач погодився на запропоновану посаду та не взято до уваги, що він є інвалідом війни і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни та переважне право на залишенні на роботі відповідно до п. 5 ст. 42 КЗпП України.

Вказує, що висновки суду першої інстанції щодо помилкового запропонування посади лаборанта не ґрунтуються на жодному нормативному акті, оскільки із жодного документу не вбачається помилковості запропонування такої посади. Крім того, пропозиція зайняття такої посади підписана уповноваженою особою та була запропонована керівництвом з урахуванням можливості перебувати на такій посаді позивача. Зазначає, що винесення судом першої інстанції окремої ухвали щодо неправомірних дій стосовно звільнення позивача, саме по собі є доказом неправомірного звільнення. Вказує, що невірними є висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав застосування Закону України «Про статус ветеранів, гарантії їх соціального захисту», зокрема п. 13 ст. 12 вищезазначеного Закону щодо переважного права залишення на роботі, виходячи з того, що ліквідація установи не відбулась, а проведена реорганізація установи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення представників СНАУ: ОСОБА_5, ОСОБА_6, які заперечували проти її задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вищезазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу СНАУ від 14 червня 2017 року № 886-ЦК ОСОБА_3 звільнено із займаної посади з 14 червня 2017 року у звязку із скороченням штату працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги та компенсації за невикористану щорічну відпустку (а.с. 11).

Вказаному звільненню позивача передували ухвалення на засіданні вченої ради СНАУ рішення № 3 від 26 вересня 2016 року «Про ліквідацію інформаційно-обчислювального центру та створення центру інформаційних систем та комп'ютерних технологій» (а.с. 25); видання ректором університету наказу від 28 березня 2017 року за № 427-ВК «Про ліквідацію інформаційно-обчислювального центру Сумського НАУ та скорочення штату працівників», яким з 01 червня 2017 року мав бути ліквідований Інформаційно-обчислювальний центр і скорочені всі посади у цьому підрозділі (а.с. 28 29).

30 березня 2017 року позивача під підпис було попереджено про звільнення з 01 червня 2017 року у звязку зі скороченням штату працівників (а.с. 30), а також йому були запропоновані вакантні посади двірника, прибиральника, підсобного робітника та вантажника комбінату громадського харчування, від яких ОСОБА_3 відмовився, а також відмовився письмово про це вказати, про що складено відповідний акт (а.с. 31, 32).

На засіданні Первинної профспілкової організації викладачів і співробітників СНАУ від 16 травня 2017 року надано згоду на звільнення позивача із займаної посади (а.с. 27, 33-37).

З викладеного вбачається, що причиною скорочення посади позивача є ліквідація Інформаційно-обчислювального центру, як структурного підрозділу СНАУ, з відповідним скороченням штату працівників, і створення нового структурного підрозділу Центру інформаційних систем та комп'ютерних технологій.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, повязаними із скороченням чисельності та штату працівників. При звільненні позивача не було порушено його прав, оскільки відповідач дотримався процедури такого звільнення, у звязку з чим відсутні підстави для поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудовий спір, повязаний зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен зясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Заслухавши сторін у справі, дослідивши надані сторонами докази, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем зазначені вище вимоги діючого законодавства не дотримані.

Зокрема, 14 червня 2017 року відповідач запропонував позивачу пять вільних вакансій. Ознайомившись з ними, позивач ОСОБА_3 виявив бажання зайняти посаду старшого лаборанта центру інформаційних систем та компютерних технологій, про що написав у відділі кадрів заяву про переведення на дану посаду. Наступного дня, прийшовши на роботу, йому вручили наказ про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Під час розгляду справи було встановлено, що посада старшого лаборанта не була вільною, а тому і не повинна була пропонуватися позивачу. В суді апеляційної інстанції позивач зазначив, що за умови обізнаності про зайнятість обраної ним посади, він беззаперечно обрав би іншу вакантну посаду із наданого списку (а.с. 12), зокрема посаду інженера 2 категорії інформаційно-видавничого центру, яку він міг зайняти в силу наявної кваліфікації, освіти, стажу та навиків роботи і кваліфікаційних вимог до даної посади (а.с. 23, 135-136). Проте відповідач таку можливість йому не надав. Тобто на думку колегії суддів відповідач звільнив позивача, не зважаючи на наявність вільних вакантних посад, які міг і бажав зайняти позивач, не забезпечивши йому таке право і можливість.

Висновки суду про дотримання відповідачем при звільненні позивача вимог діючого законодавства і посилання відповідача на те, що позивач 14 червня 2017 року відмовився від інших запропонованих посад є необґрунтованими, не відповідають встановленим апеляційним судом обставинам і така відмова позивача, яка на думку відповідача мала місце, останнім не доведена належними доказами.

Оскільки висновок суду першої інстанції не відповідає зібраним у справі доказам, тому він є помилковим, отже, рішення суду, як таке, що не ґрунтується на законі, має бути скасоване.

Отже, з огляду на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне поновити позивача на попередній роботі і стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, у звязку з чим позов підлягає задоволенню.

Розраховуючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів бере до уваги Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Так, відповідно до довідки СНАУ від 20 липня 2017 року за № 296 середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 становить 163 грн. 09 коп. (а.с. 42).

Кількість робочих днів за період з 14 червня 2017 року (з дня звільнення позивача з роботи) по 23 листопада 2017 року (по день постановлення рішення апеляційним судом) становить 114 днів (12 робочих днів у червні 2017 року + 21 робочих днів у липні 2017 року + 22 робочих дні у серпні 2017 року + 21 робочих днів у вересні 2017 року + 21 робочих днів у жовтні 2017 року + 17 робочих днів у листопаді 2017 року).

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується наступним чином: 163,09 грн. * 114 днів = 18592 грн. 26 коп., які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність звільнення позивача з роботи, є такими, що заслуговують на увагу колегії суддів, так як знайшли своє підтвердження матеріалами справи.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому рішення суду необхідно скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити вказані позовні вимоги.

Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст.88 ЦПК України.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено, а позивач звільнений від сплати судового збору за позовними вимогами про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1280 грн. (1600 грн. * 0,4 = 640 грн., як за немайнову вимогу про поновлення на роботі) + (1600 грн. * 0,4 = 640 грн., як за майнову вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), а також судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 1408 грн. (640 грн. * 2 * 110%, як за немайнову вимогу про поновлення на роботі та майнову вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 вересня 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скасувати наказ Сумського національного аграрного університету від 14 червня 2017 року № 886-ЦК про звільнення ОСОБА_3 з посади інженера програміста 2 категорії інформаційно обчислювального центру.

Поновити ОСОБА_3 на посаді інженера програміста 2 категорії інформаційно обчислювального центру з 14 червня 2017 року.

Стягнути з Сумського національного аграрного університету на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 18592 грн. 26 коп., з відрахуванням прибуткового податку й інших обовязкових платежів.

Стягнути з Сумського національного аграрного університету в дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1280 грн., а також за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 1408 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді -