АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Кулянди М. І.

суддів:Одинак О.О., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чебуришкіна Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» про визнання недійсним договору факторингу, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 серпня 2017 року,

встановила:

У травні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Кредитні ініціативи», ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про визнання недійсним договору факторингу.

Зазначав, що 03 листопада 2006 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №2501/1106/88-199, згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту, у розмірі 20 000 доларів США.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами того ж дня було укладено іпотечний договір №2501/1106/88-199-Z-1

від 03 листопада 2006 року, за умовами якого ОСОБА_5 передав в іпотеку належні йому на праві власності приміщення житлового будинку, яке знаходиться по АДРЕСА_1

В подальшому, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 жовтня 2011 року з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Сведбанк» було

№ 22ц/794/1175/17 р. Головуючий у 1 інстанції Стоцька Л.А

Категорія 19 Доповідач Кулянда М.І.

стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 176 369 гривень 21 коп..

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» було укладено договір факторингу №15, відповідно до якого банк відступив право вимоги за кредитним договором №2501/1106/88-199 від 03 листопада 2006 року, а також право вимоги за іпотечним договором №2501/1106/88-199-Z-1.

Цього ж дня, між ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, за яким ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» відступило ТзОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за кредитним договором №2501/1106/88-199 від 03 листопада 2006 року, а також право вимоги за іпотечним договором №2501/1106/88-199-Z-1.

Вказані договори факторингу, на думку позивача, є недійсними в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором №2501/1106/88-199 від 03 листопада 2006 року, а також права вимоги за іпотечним договором від 03 листопада 2006 року, у зв'язку з недодержанням сторонами в момент їх вчинення вимог ст.203 ЦК України.

Вважає, що положення статті 512 ЦПК України передбачають можливість відступлення права вимоги кредитора у зобов'язанні, а не відступлення права стягнення грошових коштів, на підставі судового рішення.

А тому вважає, що ПАТ «Сведбанк» на підставі договору факторингу №15 від 28 грудня 2012 року відступило ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» право грошової вимоги за кредитним договором №2501/1106/88-199 від 03 листопада 2006 року, яке є недійсним. У зв'язку з недійсністю відступлення права грошової вимоги за основним кредитним договором вважає недійсним і відступлення прав грошової вимоги за іпотечним договором.

Також позивач посилався на те, що оскільки між іпотекодержателем ПАТ «Сведбанк» та ТзОВ « Факторингова компанія «Вектор плюс» нотаріально-посвідчений договір про передачу прав за іпотечним договором не укладався, а тому до нього не перейшло право вимоги за іпотечним договором та не могло бути відчужене ТзОВ «Кредитні ініціативи».

Просив суд, визнати недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року, що був укладений між ТзОВ « Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором № 2501/1106/88-199 від 03 листопада 2006 року.

Також просив визнати недійсним договiр № 2187 вiд 28 листопада 2012 року про передачу прав за iпотечним договором №2501/1106/88-199-Z-1 вiд 03 листопада 2006 року, укладений мiж ТзОВ «Факторингова компанiя «Вектор плюс» та ТзОВ «Кредитнi iнiцiативи», посвiдчений приватним нотаріусом Мироник О.В., в частині передачi ТзОВ «Кредитнi iнiцiативи» права за іпотечним договором №2501/1106/88-199-Z-1 вiд 03 листопада 2006 року, укладений мiж ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_7, вiдповiдно до додатку N 1 до договору про передачу прав за iпотечним договором, укладений 28 листопада 2012 року мiж ТзОВ «Факторингова компанія» Вектор плюс» та ТзОВ «Кредитнi iнiцiативи».

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, вважає, що судом винесено необґрунтоване і незаконне рішення, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити повністю.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Такий висновок є правильним.

Судом встановлено, що 03 листопада 2006 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №2501/1106/88-199, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 10 червня 2011 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами цього ж дня було укладено іпотечний договір №2501/1106/88-199-Z-1, за умовами якого ОСОБА_5 передав в іпотеку належні йому на праві власності приміщення житлового будинку по АДРЕСА_1

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 жовтня 2011 року з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Сведбанк» було стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 176 369 гривень 21 коп..

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» було укладено договір факторингу №15, відповідно до умов якого банк відступив право вимоги за кредитним договором №2501/1106/88-199 від 03 листопада 2006 року.

Цього ж дня, між ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу , за яким товариство відступило ТзОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за кредитним договором №2501/1106/88-199 від 03 листопада 2006 року.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, а фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України). При цьому нормами ЦК України не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб (боржників), по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

Згідно зі ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами 1, 2 ст. 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Крім того, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним.

Крім того, відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України відступлення права вимоги, яке має наслідком заміну кредитора у зобов'язанні, передбачає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, враховуючи предмет договору факторингу, до фактора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи умови щодо валюти кредитування.

Посилання апелянта на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 27 жовтня 2011 року, яким було стягнуто заборгованість на користь ПАТ «Сведбанк» та можливості притягнення боржника до відповідальності двічі, є безпідставними.

Так, відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статтей 526, 599 ЦК.

Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 23 вересня 2015 року за №6-1206цс15 та від 21 вересня 2016 року за № 6-1252, де зазначив, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ЦК України.

Наявність рішення суду не забороняє ТзОВ «Кредитні ініціативи» звернутись до суду з позовом про стягнення відсотків та пені, оскільки рішення суду перебуває на виконанні у відділі державної виконавчої служби та не виконане.

Отже, відповідач не позбавлений права на стягнення заборгованості (відсотків та пені) за період від дати винесення рішення, що не являє собою застосування подвійної відповідальності.

Помилковими є посилання апелянта про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги ту обставину, що Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» до послуги факторингу відноситься купівля права вимоги лише до боржників - підприємств, а набуття права вимоги до боржника - фізичної особи, порушує вимог пп.2 п.1 розпорядження № 231, виходячи з наступного.

Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 № 352, пункт 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 373/16389, яким передбачалося, що до фінансової послуги факторингу віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, виключено.

Отже, чинним законодавством не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги, тобто така операція може бути здійснена і по відношенню до фізичних осіб.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно з'ясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування. Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) М.І. Кулянда

Судді: (підписи) О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна

З оригіналом згідно: