Справа № 447/548/17 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В.Р.
Провадження № 22-ц/783/5663/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівськоїобласті у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_1 , відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Миколаївського районного центру зайнятості на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 липня 2017 року у справі за позовом Миколаївського районного центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:
В березні 2017 року Миколаївський районний центр зайнятості пред`явив позов, відповідно до якого просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 8290,81 грн. допомоги з безробіття.

Позовні вимоги мотивує тим, що 09.07.2014 року відповідачу надано статус безробітного. На обліку у центрі зайнятості ОСОБА_2 перебував до 29.05.2015 року. 16.07.2014 року ОСОБА_2 призначено допомогу з безробіття. В ході проведення звірки встановлено, що відповідач з 12.02.2015 року отримував дохід у військовій частині № НОМЕР_1 Національної гвардії України, однак не повідомив про це позивача і безпідставно отримував допомогу з безробіття. Повідомлення про повернення коштів відповідач проігнорував.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 24 липня 2017 року в задоволенні позовних вимог Миколаївського районного центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 липня 2017 року оскаржив Миколаївський районний центр зайнятості, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції безпідставно виходив з того, що виплата відповідачу коштів була здійснена добровільно, за відсутності рахункової помилки та недобросовісності з боку відповідача та, що відповідно до листа начальника Миколаївського ВП Стрийського ВП від 18 січня 2017 року № 658 заборгованість виникла не з вини відповідача, крім того у діях відповідача відсутній склад кримінального правопорушення. Наголошує, що центр зайнятості не уповноважений визначати наявність чи відсутність ознак кримінального правопорушення у діях відповідача. Також в обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки звернувся з вимогами про притягнення особи до відповідальності за завдану нею майнову шкоду, тобто, з метою захисту порушених відповідачем майнових прав. Крім того, позивач здійснював нарахування і виплату допомоги по безробіттю відповідачу відповідно до вимог чинного законодавства.

Зазначає, що судом першої інстанції було неповно досліджено докази у справі та не надано таким належної оцінки, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Просить рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що виплата 8290,81 грн. допомоги з безробіття була проведена позивачем добровільно, за відсутності рахункової помилки та недобросовісності з боку відповідача оскільки відповідач під час перебування на обліку у центрі зайнятості надавав позивачу довідки з військової частини та подавав заяви про те, що буде перебувати у службовому відрядженні в східних регіонах держави для виконання завдань.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається наступне.

09 липня 2014 року відповідач подав заяву про надання йому статусу безробітного (а.с. 4).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України від 12 лютого 2015 року відповідача призвали на військову службу (а.с. 5).

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України від 06 квітня 2016 року відповідача звільнили з військової служби в запас (а.с. 6).

Відповідно довідки від 27 лютого 2017 року відповідач з липня 2014 року по травень 2015 року отримував допомогу по безробіттю, загальний розмір якої становив 40490,95 грн., з яких за період з 12 лютого 2015 року по 11 квітня 2015 року - 8290,81 гривень (а.с. 8).

Згідно з листом Миколаївського ВП Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області 18 січня 2017 року № 658 заборгованість виникла у відповідача не з його вини, у його діях відсутній склад кримінального правопорушення (а.с. 18).
Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», безробітною є особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Згідно п. 8 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється, зокрема у разі: встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг.
Частиною 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.
Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.
Відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, але за умови відсутності: а) рахункової помилки зі сторони платника; б) недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Разом із тим необхідно зазначити, що згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абз. 2 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач письмово повідомляв позивача, що в період з серпня 2014 року по березень 2015 року виконував обов`язки військовослужбовця (а.с. 23, 24, 25, 26, 27, 28). Востаннє через відсутність можливості повідомити про це, письмово, він усно повідомив про це працівника відповідача, яка вела його особову справу, що стверджується матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки в період з 12 лютого 2015 року по 11 квітня 2015 року відповідач отримував дохід у військовій частині № НОМЕР_1 Національної гвардії України, він набував допомогу з безробіття без достатньої правової підстави, однак виплата даних коштів була проведена позивачем добровільно, за відсутності рахункової помилки та недобросовісності з боку відповідача.

Відтак, суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог позивача про стягнення з відповідача суми матеріального забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням України на випадок безробіття, як на підставі вимог ст.1166 ЦК України, так і на підставі ст.1212 ЦК України, та правомірно відмовив у задоволенні таких.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтами не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 липня 2017 року немає.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу Миколаївського районного центру зайнятості - відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 липня 2017 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.