Номер провадження: 22-ц/785/50/17
Номер справи місцевого суду: 507/943/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Калараш А.А., Заїкіна А.П.

при секретарі Гарбуз В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

встановила:

Представник ПАТ «БіЕйБі Банк» звернувся до суду із позовом до відповідача, вказуючи, що 20.12.2007 року між Банком та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 508/07ф-4, відповідно до умов якого позивач прийняв на себе зобовязання по видачі кредиту в сумі 5 600 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,50 % річних, строком до 19.12.2012 року, а ОСОБА_3 зобовязався своєчасно повернути позивачу всю суму кредиту, відсотки та дотримуватися строків та умов, вказаних у договорі.

В забезпечення виконання зобовязань між ПАТ «БіЕйБі Банк» та ОСОБА_3 11.01.2008 року було укладено договір іпотеки, предметом якого є: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: Одеська область, Любашівський район, с. Троїцьке, загальною площею 58,6 кв.м.

В порушення умов вказаного договору відповідач прострочив виплату грошової суми, тому, у звязку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору, представник позивача просив суд в рахунок погашення заборгованості у розмірі 40 601,39 гривень, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: Одеська область, Любашівський район, с. Троїцьке, загальною площею 58,6 кв.м., шляхом його продажу ПАТ «ВіЕйБі Банк» від свого імені будь-якій особі за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності під час його реалізації (т. 1 а. с. 1-3).

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» відмовлено (а. с. 63).

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати судове рішення з ухваленням нового, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а. с. 65-66).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права й обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Як роз'яснено в п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Судом встановлено, що 20 грудня 2007 року між ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 508/07ф-4, відповідно до умов якого, банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 5 600 доларів США, а ОСОБА_3 отримав та зобовязувався повернути у строк до 19 грудня 2012 року грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 13,50 % річних (а. с. 7-10).

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, між ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір від 11.01.2008 року, за умовами якого останній передав в іпотеку житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: Одеська область, Любашівський район, с. Троїцьке, загальною площею 58,6 кв.м. (а. с. 14-16).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Внаслідок неналежного виконання грошових зобовязань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 13.06.2016 року склала 40 601,39 гривень, з яких: сума заборгованості за кредитом 246,25 доларів США, сума заборгованості за відсотками 1 344,30 доларів США, комісія за РО 611,82 гривень, штраф за несвоєчасне погашення кредиту 201,42 гривень (а. с. 5-6).

Звертаючись до суду з позовними вимогами, ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» обрало судовий спосіб захисту порушених прав кредитора щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою, та просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Закон визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі правила для здійснення реалізації предмета за рішенням суду, зокрема в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам статей 38, 39 цього Закону та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України.

Однак у справі, яка переглядається, банк, в порушення частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку», не вказав початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 цього Закону.

Згідно з пунктом 7.2. договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» та умовами цього договору; шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

За п. 2.5. договору іпотеки сторони домовились про те, що вартість предмету іпотеки на момент передачі його в іпотеку складає 57 739,00 гривень (а. с. 14, зворот).

Звернення стягнення на предмет іпотеки у будь- якому випадку має здійснюватися за цінами, що реально склались на ринку на момент його реалізації.

Заочним рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 03 березня 2014 року у справі за позовом ПАТ«Всеукраїнський ОСОБА_2» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов ПАТ «Всеукраїнський акціонерний ОСОБА_2» задоволено у повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором № 508/07ф-4 від 20.12.2007 року станом на 05 лютого 2014 року у розмірі 6 263,14 гривень та судові витрати по справі(а. с. 47).

З постанови головного державного виконавця Братського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 09 листопада 2016 року вбачається, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 507/29/14-ц2/507/69/2014, виданого Любашівським районним судом Одеської області 03.03.2014 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» у розмірі 6 263,14 гривень та судового збору у розмірі 229,40 гривень закінчено, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, у звязку із фактичним повним виконанням рішення (а. с. 55).

З розрахунку наданого банком станом на 13.06.2016 року вбачається, що борг за кредитом 246,25 доларів США, сума заборгованості за відсотками 1 344,30 доларів США, комісія за РО 611,82 гривень, штраф за несвоєчасне погашення кредиту 201,42 гривень, а всього 40 601,39 гривень.

На виконання ч. 4 ст. 10 ЦПК України колегія суддів неодноразово розяснювала сторонам їх право заявляти клопотання про призначення експертизи з метою визначення дійсної вартості предмету іпотеки на час розгляду справи, проте цього зроблено не було.

В матеріалах справи відсутні відомості про проведення оцінки житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: Одеська область, Любашівський район, с. Троїцьке, загальною площею 58,6 кв.м., оскільки його вартість, визначена в іпотечному договорі, значно перевищує розмір заборгованості ОСОБА_3 перед банком.

Звертає увагу, що заборгованість за кредитом є неспівмірною із заставною вартістю предмета іпотеки. Проте,встановлення судом неспівмірності вартості предмета іпотеки із сумою боргу за кредитним договором не є самостійною підставою для відмови в позові, такою підставою згідно з частиною третьою статті 39 Закону України «Про іпотеку» є встановлення, що внаслідок порушення основного зобовязання іпотекодержателю будуть завдані збитки.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що вартість предмета іпотеки, визначеного в договорі складає 57 739,00 гривень, борг за кредитом 246,25 доларів США, а загальна сума заборгованості 40 601,39 гривень.

Установивши, що сума заборгованості за кредитом є незначною, колегія суддів вважає, що наявність цієї заборгованості не завдає значних збитків іпотекодержателю та не змінює обсяг його прав.

У рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 (справа № 1-11/2012) Конституційний Суд України зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.

Принцип пропорційності у практиці Європейського суду з прав людини це загальноправовий принцип, спрямований на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються; дозволяє досягти розумного співвідношення між цілями державного впливу та засобами їх досягнення.

Принцип пропорційності являє собою загальний, універсальний принцип права, який вимагає співрозмірного обмеження прав та свобод людини для досягнення публічних цілей.

Важливим аспектом застосування законодавства про захист права власності є межі допустимого (розумного) втручання держави в справи власника. Так само вимога про те, що будь-яке вилучення чи позбавлення власності повинно здійснюватися в інтересах «суспільства», напряму згадане у другій нормі ст. 1 Першого протоколу Конвенції. Третя норма цієї статті також згадує «загальні» інтереси. А отже, будь-яка форма втручання в право власності, незалежно від того, яка норма поширюється на неї, повинна відповідати вимогам про наявність законної мети інтересів суспільства.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об'єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

У справі, яка переглядається, колегією суддів встановлено, що заборгованість за кредитним договором є неспівмірною із заставною вартістю предмета іпотеки, наявність цієї заборгованості не завдає значних збитків іпотекодержателю та не змінює обсяг його прав, а відтак обраний позивачем спосіб захисту цивільного права не може вважатися співмірним меті його застосування.

Доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та які б мали правове значення, у апеляційній скарзі не наведено.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» відхилити.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Заїкін А.П.

ОСОБА_4