Справа № 324/932/17
Провадження № 2/324/480/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2017 року Пологівський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Каретник Ю.М., при секретарі Савченко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Пологи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на в'їзд/виїзд малолітньої дитини на тимчасово неконтрольовану владою України територію Донецької області без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача. На виконання вимог ухвали суду 27 червня 2017 року про залишення позовної заяви без руху позивачкою було уточнено позовні вимоги. На обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Докучаєвського міського суду Донецької області від 04.12.2012 року. Від вказаного шлюбу в них народилася донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивачка з дочкою мають статус внутрішньо переміщених осіб та на даний час проживають разом у м. Києві. Відповідач проживає окремо, припинив буд-які стосунки та зв'язки з нею та дитиною, у вихованні та утриманні доньки участі не приймає та не піклується про неї. На даний час у позивачки та її дочки виникла необхідність відвідати дідуся та бабусю - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які проживають у м. Донецьку, яке є зоною проведення АТО, оскільки вони через похилий вік потребують догляду та піклування. У зв'язку з цим позивачка має намір разом із дочкою час від часу виїжджати до м. Донецька протягом усього періоду проведення антитерористичної операції. Відповідно до вимог чинного законодавства для оформлення відповідних документів та перетину лінії зіткнення дитиною необхідна обов'язкова згода батька дитини, але відповідач відмовляється надавати відповідну згоду без зазначення певних причин та аргументів. Тому позивачка просить позов задовольнити і дозволити малолітній дитині - ОСОБА_3, уродженці м. Докучаєвська Донецької області, в'їзд/виїзд на тимчасово неконтрольовану владою України територію Донецької області до закінчення антитерористичної операції без згоди батька - ОСОБА_2 у супроводі матері дитини - ОСОБА_1.

У судове засідання позивачка не з'явилася, але надала до суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти розгляду справи з винесенням заочного рішення в порядку ст.224 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2, останнє відоме місце реєстрації якого - АДРЕСА_1, до суду не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, будучи повідомленим в порядку ч.9 ст.74 ЦПК України про місце, дату і час розгляду справи, про що свідчить оголошення, оприлюднене в газеті «Урядовий кур'єр» №169 (6038) від 12 вересня 2017 року про його виклик до суду в дане судове засідання в якості відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи неявку у судове засідання без поважних причин належним чином повідомленого відповідача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, а також заяву позивачки про можливість заочного розгляду справи, суд вбачає підстави для ухвалення у даній справі заочного рішення.

У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи на таке.

Так, судом на підставі копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15.07.2008 року встановлено, що батьками ОСОБА_3, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_1 та ОСОБА_2, тобто позивач та відповідач у даній справі.

На підставі рішення Докучаєвського міського суду Донецької області від 04.12.2012 року у справі № 2/0515/632/2012, копія якого міститься у матеріалах справи, шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано та позивачці залишено прізвище «ОСОБА_1».

Як вбачається із позовної заяви, позивачка разом із дочкою мають статус внутрішньо переміщених осіб та на даний час проживають разом у АДРЕСА_2. Однак, жодними документами позивачка вказані факти не підтвердила.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Тобто батьки при визначенні місця проживання дитини мають у першу чергу враховувати, щоб обрана місцевість була безпечною для проживання дитини, щоб умови проживання сприяли її здоровому росту і розвитку.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування» від 07 листопада 2014 року №1085-р м. Донецьк Донецької області , куди має намір їздити позивачка разом із малолітньою дочкою, віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. А тому згідно з п. 1 постанови Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», даний населений пункт відноситься до тих населених пунктів, які визнано тимчасово окупованими територіями.

Позивачкою долучено до позовної заяви лише копію свого свідоцтва про народження від 17.01.1981 року, з відміткою про те, що вона народилася у м. Докучаєвську Донецької області, а її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_5. У той же час, позивачка не надала до суду доказів на підтвердження того, що місцем проживання її батьків на даний час є саме м. Донецьк Донецької області. Окрім того, документально не підтверджено той факт, що батьки позивачки дійсно через похилий вік потребують догляду та піклування саме позивачки, а також відсутність у них інших дітей та осіб, які б могли про них піклуватися.

Також судом враховано, що м. Донецьк Донецької області, куди має намір їздити позивачка разом із малолітньою дочкою, на даний час є тимчасово окупованою територією, де проводиться антитерористична операція, і тому ця територія не може вважатися цілком безпечною для проживання, росту і розвитку малолітньої дитини.

Згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 12 червня 2015 року № 415ог, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб «Правилами перетинання державною кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державною кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Відповідно до п. 4 Правил перетинання державною кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У позовній заяві позивачка посилалась на відмову відповідача надати дозвіл на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію і зазначила, що відповідач проживає окремо, припинив буд-які стосунки та зв'язки з нею та дитиною, у вихованні та утриманні доньки участі не приймає та не піклується про неї. Проте, вона не надала до суду жодного доказу, який ці обставини підтверджує. Також позивачка не надала до суду жодних доказів на підтвердження того, що вона вживала хоч якихось заходів для отримання згоди відповідача на перетин дитиною лінії зіткнення в зоні проведення АТО, і доказів на підтвердження факту свідомого ухилення батька від надання відповідної згоди.

За таких обставин позивачем не доведено існування перешкод для отримання нотаріально оформленої згоди ОСОБА_2 на виїзд малолітньої дитини до м. Донецька, яке розташоване у зоні проведення АТО, у зв'язку з відмовою або ухиленням батька від надання такої згоди.

Суд також зазначає, що звертаючись до суду з вимогами про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини на тимчасово окуповану територію України на час проведення антитерористичної операції до моменту її закінчення позивачка не врахувала, що чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу лише на одноразову поїздку з певним часовим проміжком перебування у відповідній місцевості, а не на постійні в'їзди-виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав.

За вказаних обставин суд вважає відсутніми підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10-11, 60-61, 74 ч.9, 88, 197 ч.2, 209, 212, 214-215, 224-227 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на в'їзд/виїзд малолітньої дитини на тимчасово неконтрольовану владою України територію Донецької області без згоди батька відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Пологівський районний суд Запорізької області до апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: