Справа № 310/7929/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

11 травня 2017 року Бердянський міськрайонний суд

Запорізької області

в складі: головуючого - судді Крамаренка А.І.

при секретарі - Корнієнко Н.І.

за участі: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 автомобіль Daewoo Lanos , реєстраційний номер НОМЕР_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля Daewoo Lanos , реєстраційний номер НОМЕР_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з січня 2008 року вона та ОСОБА_5 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу. 31.05.2008 року за спільні кошти вони купили автомобіль Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_1. Цей автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_5

15.07.2009 року вона та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб. Від шлюбу є син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

29.11.2014 р. ОСОБА_5 помер. Вважає, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_4 просила в задоволенні позову відмовити.

Як показала в своїх свідченнях відповідач ОСОБА_3, допитана як свідок, спірний автомобіль було придбано за гроші сімї, яка складалася з неї та її сина померлого ОСОБА_5 Вона та син жили однією сімєю. З 1996 року, коли син повернувся з армії, почали разом їздити на роботу в м. Москва. Вона та син отримали будівельні спеціальності та працювали разом, мали спільну роботу в м. Москва кожні три місяці, потім приїжджали додому на деякий час та знову їхали на заробітки.

19.11.2003 року на зароблені гроші вона з сином купили трикімнатну квартиру за адресою : м. Бердянськ, Мелітопольське шосеАДРЕСА_1. Квартира потребувала капітального ремонту. Там не проживали, а робили капітальний ремонт з переплануванням та перенесенням простінків. Ремонт тривав до 2012 року. 07.12.2006 року через Агенство нерухомості «Южный город» вона продала трикімнатну квартиру, що дісталася їй як спадок після смерті батьків за адресою: АДРЕСА_2.

Гроші від продажу цієї квартири пішли частково на придбання однокімнатної квартири для відповідачки у тому ж мікрорайоні, де у 2003 р. була куплена трикімнатна квартира для сина, за адресою : м. Бердянськ , Мелітопольське шосеАДРЕСА_3.

19.06.2007 року на кошти сімї, а саме її та сина було куплено спочатку автомобіль марки ВАЗ 2106, 1993 року випуску. Автомобіль було зареєстровано на ОСОБА_5 Після чергового повернення з заробітків, 31.05.2008 р. на кошти сімї, а також на кошти, що залишилися від продажу її успадкованої квартири (АДРЕСА_4), на імя ОСОБА_5 був придбаний автомобіль Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

На момент придбання автомобіля Daewoo Lanos, вона з сином проживали разом, бо трикімнатна квартира за адресою: м. Бердянськ, Мелітопольське шосеАДРЕСА_1, була в ремонті, там були розібрані стіни, знято стару сантехніку, розібрано труби та відключено стару електропроводку. Літом 2008 року сімя провела в м. Бердянську. Ремонтували свою трикімнатну квартиру, а також підрядилися та провели ремонт квартири за адресою : АДРЕСА_5 ( квартира належала сімї ОСОБА_7 ).

Влітку 2008 року ОСОБА_5 познайомився з позивачкою, яка приїхала відпочивати на морі до свої родичів, один з яких Максим був другом ОСОБА_5 Завязалися відносини. Але після відпочинку позивачка поїхала додому. Вона мешкала в м. Дніпропетровську на орендованій квартирі, разом з колегами, та працювала в науково-дослідному інституті. ОСОБА_5 їздив до неї на побачення, спочатку на старій машині, пізніше уже на новій . Ніякого спільного господарства та спільного бюджету у них не було. Позивачка ніяких грошових коштів не вклала ні в ремонт, ні в купівлю рухомого та нерухомого майна, ні в обстановку квартири.

17.09.2008 року після підключення індивідуального опалення в однокімнатній квартирі, вона з сином знову поїхали на заробітки до м. Москва.

15.01.2009 року вона на прохання свого сина зареєструвала позивачку за адресою однокімнатної квартири.

15.07.2009 року був зареєстрований шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище «Дробот») О.М.

Влітку 2009 р. позивачка ОСОБА_1 кілька місяців працювала продавцем з продажу сувенірів, більше ніде і ніколи, за життя чоловіка, вона не працювала.

Вважає, що вказаний автомобіль є власністю її та ОСОБА_5

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч.1,4 ст. 60 ЦПК України).

Фактичні обставини справи підтверджуються показанням свідків та письмовими доказами, вивченими та оголошеними в судовому засіданні.

Допитані під час розгляду справи в якості свідків знайомі позивачки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 з приводу підтвердження факту проживання позивачки та ОСОБА_5 однією сімєю показали, що знають про знайомство позивачки та ОСОБА_5 зі слів останнього, бачили їх разом, але ніяких доказів щодо проживання однією сімєю свідки не навели. Їх твердження , що «бачила , як разом виносять сміття» ( з показань свідка ОСОБА_8 ), «жили сімєю після купівлі машини» ( з показань свідка ОСОБА_9О.), « за які гроші куплена машина не знаю »( з показань свідка ОСОБА_7 ) не можуть бути допустимими доказами факту проживання позивачки та ОСОБА_5 однією сімєю на час купівлі спірного автомобіля.

Суд надає наведеним вище поселенням свідків відповідну оцінку, яка полягає в тому, що суд не бере до уваги покази свідків та не приймає їх, оскільки такий доказ не може підтвердити факт проживання однією сімєю. Показання цих свідків не свідчать про ведення позивачем та ОСОБА_5 спільного побуту, що є складовою шлюбу.

Допитані під час розгляду справи в якості свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в своїх показаннях підтвердили факт проживання ОСОБА_5 В, О. на момент купівлі спірного автомобіля однією сімєю зі своєю матірю відповідачкою по справі.

Допустимими доказами по справі є також письмові докази: довідка ОСББ «Арсенал» від 07.09.217 р. про реєстрацію позивачки; лист ОДПІ від 10.04.2017 р. № 2472/10/88 про доходи позивачки в 2008-2009 роках та копія трудової книжки позивачки.

Згідно із частиною першою ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Згідно ч. 2 ст. 21 СК України проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України ( у редакції Закону від 22 грудня 2006 року), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Як свідчить аналіз змісту ст. 74 СК України, це положення може розглядатися лише як загальне правило. Проживання жінки та чоловіка однією сімєю без державної реєстрації шлюбу є підставою для виникнення у них права спільної сумісної власності на майно набуте за час спільного проживання.

Термін «проживання однією сімєю» не слід розуміти буквально, адже факт реєстрації (проживання)жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обовязковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Як відзначає Верховний Суд України «при застосуванні ст. 74 СК України судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини що притаманні подружжю. За ч. 2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

У постановах від 20.02.2012 року та 25.12.2013 року Верховний Суд України зазначає, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно (справа№6-97цс11), при цьому слід встановити, що воно було придбане сторонами саме в наслідок спільної праці (справа №6-135цс13).

Крім того, для визначення майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї.

Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальною юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд бере до уваги при постановленні рішення по справі те , що позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що на момент придбання спірного майна( автомобіля) між сторонами існували стійкі відносини, притаманні сімї, і що воно набувалося ними у спільну сумісну власність за спільно зароблені кошти.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у ній доказів свідчить про те, що позивачка та ОСОБА_5 В, О, на момент придбання спірного майна, а саме 31.05.2008 року, не були сімєю, оскільки спільно не проживали, не були повязані спільним побутом, не мали спільного бюджету, спільних прав та обовязків. А спільний відпочинок, близькі стосунки з ОСОБА_5 не є достатньою підставою для висновку про те, що позивач та ОСОБА_5 на момент придбання спірного майна проживали однією сімєю і що воно у звязку з цим являється їх спільною сумісною власністю. Їх відносини не можуть вважатись усталеними, що притаманні подружжю, оскільки мали непостійний характер. Зустрічі між ними мали періодичний та непостійний характер, спільного господарства вони не вели, спільного бюджету не мали.

Тобто, суду не надано ніяких належних та допустимих доказів про факт проживання однією сімєю.

Відповідно до ст. ст. 58, 59, 60 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказування щодо факту проживання однією сімєю не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Твердження позивача про те, що з січня 2008 року вона та ОСОБА_5 проживали однією сімєю суд до уваги не приймає, бо дані твердження не підтверджуються належними доказами по справі.

Таким чином, вимоги позивача про визнання автомобіля Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину вказаного автомобіля не підлягають задоволенню з вищезазначених підстав.

Керуючись ст. ст. 11, 15, 57-61, 212 -215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено через суд першої інстанції до апеляційного суду Запорізької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.І. Крамаренко