У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 січня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:
головуючого судді Губар В.С.,

суддів -Мамонової О.Є., Бобрової І.О.,

секретаря судового засідання Шапко В.М.

за участю: представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства „Чексіл-Автосервіс на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства „Чексіл-Автосервіс про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано наказ ПрАТ „Чексіл-Автосервіс №24-К/ТР від 25.05.2016 року про його звільнення, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника караулу відділу охорони ПрАТ „Чексіл-Автосервіс з 26.04.2016 року, в задоволенні решти вимог - відмовлено. Рішення суду допущено до негайного виконання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПрАТ „Чексіл-Автосервіс, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі, застосувавши поворот виконання оскаржуваного рішення. Посилається, що на виконання рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2016 року ОСОБА_1 наказом від 28 грудня 2016 р. поновлений на роботі, а наказ про його звільнення з роботи скасований. Відповідач вважає, що судом не надано належної оцінки письмовим доказам, показанням свідків, поясненням відповідача щодо законності звільнення позивача з роботи за прогули. Наполягає на тому, що 26 та 27 квітня позивач вчинив прогул, оскільки не підтвердив наявність у нього поважних причин невиходу в ці дні на роботу. Вказує, що підприємство не отримувало повістки або довідки про призов ОСОБА_1 на військову службу. Профспілковий комітет двічи надавав згоду на звільнення позивача з роботи за ч. 4 ст. 40 КЗпП України.

В письмових запереченнях представник позивача зазначає, що рішення суду є законним та обгрунтованим, прийнятим у відповідності до норм матеріального та процесуального права, висновки суду підтверджуються наявними у справі доказами, які підтверджують незаконність звільнення позивача, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам відповідає рішення суду першої інстанції.

Ухвалюючи рішення по суті спору, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність позивача на робочому місці 26 та 27 квітня 2016 року обумовлена підготовкою та відправленням його для проходження навчання у військову частину з подальшим направленням в зону проведення АТО, тобто є такою, що відбулась з поважних причин, а тому наказ про звільнення позивача з роботи не можна вважати законним.

З висновком оскаржуваного рішення погоджується апеляційний суд, з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

За приписами ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Виходячи із змісту статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника (ст.147-1 КЗпП України).

Згідно ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Виходячи із засад ратифікованої Україною 04.02.94 р. Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 р., положень Конституції України та чинного трудового законодавства, обов`язок доведення правомірності притягнення працівника до відповідальності та правомірності подальшого звільнення покладається на роботодавця.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював у відповідача з 04.10.2010 року: з 04.10.2010 року по 30.06.2011 року в ПрАТ „Чексіл-Автосервіс охоронником відділу безпеки; з 01.07.2011 року по 31.10.2011 року на посаді заступника караулу відділу безпеки в ПрАТ „КСК „Чексіл; з 01.11.2011 року на посаді заступника начальника караулу відділу охорони ПрАТ „Чексіл-Автосервіс, з 03.02.2015 року начальником караулу відділу безпеки; з 16.03.2016 року - на посаді заступника начальника караулу відділу охорони ПрАТ „Чексіл-Автосервіс, що підтверджується записами в трудовій книжці.

Наказом відповідача № 24-К/тр від 25 травня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи 25 квітня 2016 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у зв`язку з прогулом без поважних причин (а.с.38).

Відповідно до актів від 26 квітня 2016 року та від 27 квітня 2016 року, складених та підписаних начальником служби безпеки, начальником відділу охорони, начальником караулу № 3 відділу охорони ПрАТ „Чексіл-Автосевіс заступник начальника караулу №3 ОСОБА_1 не вийшов на роботу в нічну зміну 26 та 27 квітня 2016 року (а.с.28-29).

Відповідно до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №4 від 01.04.94 р., №18 від 26.10.95 р., №15 від 25.05.98 р.), при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки).

Відповідно до вимог закону, крім встановлення самого факту відсутності на робочому місці, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Поновлюючи позивача на роботі, суд обґрунтовано виходив з того, що відповідачем не враховано поважність причин відсутності ОСОБА_1 на роботі, а тому дії відповідача суперечать діючому трудовому законодавству.

Доводи роботодавця про те, що йому не було відомо про проходження ОСОБА_1 медичного огляду для проходження військової служби у Збройних Силах України, спростовуються наявними у справі доказами. Зокрема, 18 квітня 2016 року відповідач видав ОСОБА_1 характеристику, яка позивачем пред`являлась для проходження служби у Збройних Силах, а 28 квітня 2016 року з ОСОБА_1 укладений контракт про проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 . З довідки Куликівського районного військового комісаріату убачається, що ОСОБА_1 проходив медичний огляд 20, 21 та 22 квітня 2016 року, а 27 квітня був направлений на навчання і укладення контракту у військову частину, 28 квітня прибув на навчання та зарахований до списків особового складу частини (а.с.7, 11-12,13). Зазначені документальні докази в апеляційному суді відповідачем не спростовані і підтверджують необґрунтованість аргументів скарги про правильність звільнення позивача з роботи за прогули без поважних причин.

Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що 25 квітня 2016 року позивач був на роботі, що підтверджується наданим відповідачем табелем використання робочого часу (а.с.47).

Факт перебування ОСОБА_1 на роботі 25.04.2016 р. в апеляційному суді відповідач не заперечував і не спростовував.

За наявності документального доказу проходження ОСОБА_1 служби у Збройних Силах України, яким є отриманий відповідачем лист Куликівського районного військового комісаріату від 24 травня 2016 року, оспорюваний наказ не містить мотивів та правового обгрунтування звільнення позивача за прогули 25.04.2016 р. Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_1 25.04.2016 р. знаходився на роботі і правомірність звільнення позивача з роботи 25.04.2016 р. відповідачем в апеляційному суді не доведена (а.с.13,38).

Апеляційним судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази про те, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про засідання профспілкового комітету 20 та 25 травня 2016 року та мав можливість надати пояснення роботодавцеві. За приписами Правил надання послуг поштового зв`язку працівник, якому повідомляється про засідання профспілкового комітету та наступне звільнення з роботи за прогули, вважається належно повідомленим у тому разі, якщо роботодавець не лише направив на адресу такого працівника відповідного листа, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Як встановлено апеляційним судом, в матеріалах справи відсутні докази вручення позивачеві під розписку листа роботодавця від 13.05.2016 року (а.с.33,34).

Зазначені обставини в апеляційному суді відповідачем не спростовані.

Як убачається з протоколу засідання профспілкового комітету від 15 грудня 2016 року, присутній на засіданні ОСОБА_1 пояснив, що мав намір служити по контракту, тому 26 квітня 2016 року прийшов на підприємство та залишив у начальника караулу написану на ім.»я голови правління заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати та усно повідомив про це відділ кадрів (а.с.94-96).

Як убачається із змісту цього ж протоколу, присутні від адміністрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вже 26 квітня 2016 р. знали про вирішення ОСОБА_1 питань щодо проходження військової служби у Збройних Силах України. Цей же протокол підтверджує, що 26 квітня 2016 року ОСОБА_1 приїхав на роботу та звертався до ОСОБА_2 з питанням про необхідність надання йому відгулів для вирішення питання щодо підписання контракту на службу в Збройних Силах України.

Проте, у суді першої інстанції і в апеляційному суді відповідачем не доведено, що 26.04.2016 р. роботодавець належним чином відреагував на звернення ОСОБА_1 та сприяв або надав необхідну допомогу ОСОБА_1 у належному оформленні відпустки, необхідної ОСОБА_1 для вирішення питань проходження військової служби.

Як встановлено апеляційним судом з наявних у справі доказів, 27 квітня 2016 року ОСОБА_1 був направлений для проходження навчання та укладання контракту у військову частину п/п НОМЕР_1 , 28 квітня 2016 р. з позивачем укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, з 25 червня позивач проходить службу у військовій частині п/п НОМЕР_2 , а з 26 липня 2016 р. приймає безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції.

Зазначені обставини в апеляційному суді відповідачем не спростовані ніякими доказами.

З огляду на викладене, твердження роботодавця про правомірність звільнення ОСОБА_1 з роботи 25 квітня 2016 р. за прогули 26 і 27 квітня 201 без поважних причин, колегія суддів оцінює як щонайменше юридично неспроможні з точки зору трудового законодавства, та, як доволі сумнівні, виходячи з моральних засад суспільства.

Твердження апелянта про те, що особливий період у 2016 році в Україні не діяв, апеляційний суд відхиляє, оскільки, виходячи із системного аналізу Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» закінчення періоду мобілізації не є підставою для закінчення особливого періоду, визначеного статтею 1 цього Закону.

Отже, відповідно до закріплених у пункті 6 статті 3 Цивільного кодексу України засад справедливості, добросовісності та розумності, суд першої інстанції при вирішенні спору прийшов до обґрунтованого висновку, що трудові права позивача порушені і підлягають судовому захисту.

Сукупність обставин цієї конкретної справи приводить апеляційний суд до переконання, що суд першої інстанції повно, об`єктивно і всебічно дослідив обставини справи, докази, надані сторонам та надав їм відповідну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування справедливого, законного і обґрунтованого судового рішення.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства „Чексіл-Автосервіс відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: