09 серпня 2017 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого судді Сидоренко І.О.,
при секретарі Рудь Т.В.,
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 11 Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності, -
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, та її представник, ОСОБА_2, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Позивач пояснила, що спірні будинок та земельну ділянку придбала за особисті кошти, які вона отримала від продажу квартири, що належала їй на підставі договору дарування. Окрім того, ще 900 грн., яких не вистачало для придбання будинку, їй надали її батьки.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час на котре було назначено слухання по справі. Згідно з ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, також на підставі ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд в праві постановити заочне рішення.
Дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до договору дарування квартири від 23.06.2006 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 квартиру в АДРЕСА_1.
22.12.2006 року ОСОБА_6 продала ОСОБА_7 квартиру в АДРЕСА_1, за 9076 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 22.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу ОСОБА_8
Згідно з договором купівлі-продажу від 27.12.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_6 придбала за 9000 грн. недобудований житловий будинок готовністю 69% в м. Словянську, по вул. Вольній, №84, на земельній ділянці площею 0,0555 га, право власності на який 25.01.2007 року було зареєстровано в КП «БТІ» м. Словянська.
30.05.2013 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-НО №709068 від 04.06.2013 року.
28.11.2013 року приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_10 була заведена спадкова справа після померлого 30.05.2013 року ОСОБА_4
Згідно з Свідоцтвом про шлюб серії І-НО №444362, 26.01.2016 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_11 та змінила прізвище на ОСОБА_11.
Згідно з листом державного нотаріуса ОСОБА_2 Словянської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 від 04.04.2016 року, у березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу будинку і земельної ділянки, розташованих в м. Словянську, по вул. Вольна, 84. Вказане майно було придбане ОСОБА_1 в 2006 році у період шлюбу з ОСОБА_4, тому воно є обєктом спільної сумісної власності і увійшло до спадкової маси після його смерті. В звязку з чим нотаріусом було відмовлено в реєстрації договору купівлі-продажу вказаного будинку та земельної ділянки.
Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп..23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Таким чином, квартира, розташована в м. Краматорську по вул. Б.Хмельницького, 26/11, набута позивачем на підставі договору дарування була її особистою приватною власністю. Отже, кошти в сумі 9076,00 грн., отримані позивачем від продажу вказаної квартири, є її особистою приватною власністю.
Оскільки проміжок часу між продажем квартири у м. Краматорську /договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22.12.2006 року/ та придбанням житлового будинку / договір купівлі-продажу від 27.12.2006 року/ і земельної ділянки / договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27.12.2006 року/ в м. Словянську незначний, та враховуючи суму коштів, отриманих від продажу квартири в розмірі 9076 грн. та 900 грн., за поясненнями позивача, отриманих від батьків, та суму коштів витрачених на придбання спірного будинку в розмірі 9000 грн. та 1100 грн. на придбання земельної ділянки, суд приходить до висновку, що спірні житловий будинок та земельна ділянка придбані за особисті кошти позивача.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
В постанові Верховного суду України від 05.04.2017 року №6-399цс17 зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.
Враховуючи те, що спірні будинок та земельна ділянка були придбані позивачем за особисті кошти, суд приходить до висновку, що вони є особистою приватною власністю позивача.
При цьому суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач в судове засідання не зявився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача.
Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
На підставі ст.ст. 57, 60 СК України, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 64, 88, 131, 137, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_13