Провадження № 2/641/214/2017 Справа № 641/8056/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2017 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Курганникової О.А.

за участю секретаря судового засідання - Щеглової Г.О.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 ОСОБА_8, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 ОСОБА_8, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначив, що 04.06.2011р. він уклав шлюб з ОСОБА_7, яка у зв'язку з укладенням шлюбу змінила прізвище на «ОСОБА_7».

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21.07.2016р. шлюб між ним і ОСОБА_7 був розірваний.

В період шлюбу ним і відповідачем ОСОБА_7 був придбаний автомобіль КІА CERATO та право власності якого було зареєстровано за ним в Центр ДАІ 5301 м. Харків.

02.04.2016р. він видав довіреність на ім'я відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8, яка була посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Хоменко A.B. на користування, володіння та розпорядження автомобілем.

У зв'язку з суттєвим погіршенням відносин між ним і відповідачами ОСОБА_7, ОСОБА_8 на ґрунті перешкод з їх боку у спілкуванні його донькою ОСОБА_10, 14.05.2016р. він скасував видану раніше довіреність, про що письмово повідомив відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8, надіславши рекомендований лист на адресу їх спільного проживання: АДРЕСА_1.

Даний лист був отриманий особисто ОСОБА_8 18.05.2016р.,однак не зважаючи на скасування ним довіреності, 21.05.2016р. відповідач ОСОБА_7 продала автомобіль ОСОБА_8 на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу №ТСЦ6341/2/4054, оформленого у Сервісному центрі МВС 6341 в м. Харків з подальшою його перереєстрацією.

Дізнавшись про поданий позов, відповідач ОСОБА_8 15.11.2016р. уклав договір купівлі-продажу автомобіля з відповідачем ОСОБА_6, який перереєстрував автомобіль на своє ім'я. У зв'язку з чим він вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав та просить суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу транспортного засобу №ТСЦ6341/2/4054 від 21.05.2016р. КІА СЕRАТО, 2006 року випуску, шасі (кузов,рама) НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, оформлений у Сервісному центрі МВС 6341 в м. Харків, витребувати у ОСОБА_6 як добросовісного набувача автомобіль КІА СЕRАТО, 2006 року випуску, шасі (кузов,рама) № НОМЕР_1 та ключі від даного автомобіля, відновити становище, яке існувало до порушення його права власності, та визнати за ним, ОСОБА_1, право власності на автомобіль КІА СЕRАТО, 2006 року випуску, шасі (кузов,рама) № НОМЕР_1, відшкодувати судові витрати з урахуванням уточнень.

Позивач в судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі та додатково зазначив, що під час шлюбу зі ОСОБА_7 вони вирішили продати спірний автомобіль та купити собі новий. Відповідач ОСОБА_8 , який є батьком його колишньої дружини виявив бажання його придбати. У зв'язку з чим він видав довіреність на ім'я відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8, на користування, володіння та розпорядження спірним автомобілем, та мав намір після отримання грошей від ОСОБА_8 перереєструвати право власності на його ім'я. Але після погіршення сімейних стосунків, він зрозумів, що ніяких грошей він не побачить, а тому вирішив скасувати довіреність, про що письмово повідомив відповідачів, так як йому роз'яснив нотаріус. Однак при цьому залишив у користуванні зазначений автомобіль у ОСОБА_8 про що повідомив йму в усному порядку.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила, що відповідачі не мали право продавати автомобіль КІА СЕRАТО, 2006 року, оскільки позивач 14.05.2016р. скасував видану раніше довіреність, про що письмово повідомив відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8, надіславши рекомендований лист на адресу їх спільного проживання: АДРЕСА_1. у зв'язку з чим просить витребувати майно від набувача оскільки належне йому майно, а саме автомобіль КІА СЕRАТО, 2006 вибув з його володіння не з його волі іншим шляхом.

Представник відповідачки ОСОБА_7 - ОСОБА_12 в судове засідання з'явилась, проти позову заперечувала у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень вказує, що ОСОБА_7 законно розпорядилась спільною сумісною власністю подружжя на підставі нотаріально засвідченої довіреності, здійснила документальне оформлення відчуження автомобіля КІА CERATO на користь свого батька, ОСОБА_8 При цьому фактичний продаж та передача грошових коштів за це авто була здійснена набагато раніше - ще у 2013 році. Даний договір купівлі-продажу укладався в Сервісному центрі МВС, при цьому надавались необхідні документи, що посвідчують особу, а також правовстановлюючі документи на автомобіль. Вказує, що автомобіль був переданий позивачем дружині позивача ОСОБА_7 із наданням нотаріальної згоди на його відчуження (яка фактично містилась в нотаріально посвідченій довіреності) позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що ним було повідомлено ОСОБА_7 про скасування довіреності на розпорядження автомобілем чи відкликання згоди на його відчуження. На підставі викладеного просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_12 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказуя на те, що дійсно у листопаді 2016 року ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_8 автомобіль «КІА CERATO». Договір купівлі-продажу укладався в Територіальному сервісному центрі МВС в Харківській області на підставі наданих документів, що посвідчують особу, - паспорту та коду, а також свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_8, питань щодо дійсності наданих документів не виникало. Зі слів ОСОБА_8, ОСОБА_6 відомо, що вказаний автомобіль був загальносімейним, спільною власністю подружжя, його доньки та її чоловіка, ОСОБА_1 Зі слів ОСОБА_8 автомобіль він придбавав в 2013 році за 9500 доларів США, чим допоміг родині своїй доньки придбати новий авто - «FIAT-DOBLO». Вважає, що Договір укладено у відповідності до закону і немає підстав для визнання його недійсним. Зазначає, що позивачем не було надано належних доказів повідомлення відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про скасування довіреності від 02.04.2016 р. на користування та розпорядження автомобілем, відсутні будь-які вимоги щодо повернення спірного майна . За таких обставин просить суд відмовити у задоволені позову.

Представник відповідачів - ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позову, у зв'язку з тим, що Позивачем не доведений факт надсилання на адресу Відповідача ОСОБА_8 саме повідомлення про скасування довіреності. Крім того, будь-яких вимог про повернення автомобіля та свідоцтва про його реєстрацію також не надходило. Цілком обґрунтовано стверджуємо, з урахуванням конфлікту з приводу спілкування з донькою, що у дійсності надходив інший лист - проста роздруківка на ім'я Відповідача щодо усунення перешкод у спілкуванні з донькою Позивача, онукою Відповідача - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка після розлучення батьків мешкає разом з Відповідачем та колишньою дружиною Позивача.

Суд, вислухавши думку, пояснення, доводи сторін по справі, свідків, ознайомившись та дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позов не підлягаючим задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі.

У постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року міститься висновок про те, що відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача в тому разі, якщо майно було викрадене в нього або вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. У випадку, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину, перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником за довіреністю, суду слід з'ясувати, чи наділив довіритель свого представника повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною п'ятою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що належний йому праві власності автомобіль КІА СЕRАТО, 2006 року випуску був відчужений відповідачами усупереч його волі та зазначала, що договір купівлі-продажу від 21.05.2016 року цього автомобілю слід визнати недійсним, оскільки довіреність на ім'я ОСОБА_7, ОСОБА_8 на продаж належного їй автомобілю він скасував, а відтак належне йому майно вибуло з його володіння поза його волею.

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (стаття 245 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності.

Зокрема, у разі вчинення правочину представником за довіреністю суду слід з'ясувати, чи наділив довіритель свого представника повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року (справа № 6-619цс15) яка для суду є обов'язковою відповідно до положень ст.. 360-7 ЦПК України.

Довіреність від 02 квітня 2016 року, посвідчена Приватним нотаріусом ХМНО Хоменко А.В. та зареєстровано в реєстрі №1172 від 02.04.2016р була видана позивачем ОСОБА_1 на ім'я двох представників: ОСОБА_7 і ОСОБА_8, на розпорядження, у тому числі на продаж транспортного засобу автомобіля КІА СЕRАТО, 2006 року випуску, шасі (кузов,рама) НОМЕР_1 (а. с. 125).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.05.2016р. транспортного засобу, оформленому у Сервісному центрі МВС 6341 в м. Харків, ОСОБА_7, як продавець, яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 02 квітня 2016 року, посвідченої Приватним нотаріусом ХМНО Хоменко А.В. та зареєстрованої в реєстрі №1172, передала у власність покупцю ОСОБА_8, транспортний засіб №ТСЦ6341/2/4054 КІА СЕRАТО, 2006 року випуску, шасі (кузов,рама) НОМЕР_1.

Статтею 249 ЦК України встановлено наступне:

Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників».

Заявою від 14.05.2016 року поданою до Приватного нотаріуса ХМНО Хоменко А.В. ОСОБА_1 скасував вищезазначену довіреність, та йому, нотаріусом роз'яснено п. 2 ст. 249 ЦК України «Про обов'язок негайно повідомити про скасування довіреності представників та треті х осіб» , про що зазначено у абзаці другому відповідної заяви. (а. с. 8).

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення цих вимог процесуального закону позивач ОСОБА_1 та його представник, доказів на підтвердження щодо належного повідомлення про скасування довіреності від 02 квітня 2016 року, посвідченої Приватним нотаріусом ХМНО Хоменко А.В. реєстровий №1172 представника ОСОБА_7 до суду не надано.

Крім того в судовому засіданні позивач пояснив, що заяву про скасування довіреності та витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей особисто ОСОБА_7 не направляв, оскільки вважав, що направлення відповідної заяви в одному екземплярі на ім'я та адресу ОСОБА_8 буде достатньо оскільки вони проживають за однією адресою та вважав, що ОСОБА_8 дізнавшись про скасування довіреності повідомить про це ОСОБА_7

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_7 в якості свідка пояснила, що на її ім'я та адресу будь - яких повідомлень про скасування довіреності від ОСОБА_1 не надходило, про скасування доручення вона дізналась лише тоді, коли на ім'я її батька прийшло судове повідомлення.

Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення направлене ОСОБА_1 16.05.2016 року на ім'я ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 20), суд не може прийняти як доказ належного повідомлення про скасування довіреності від 02 квітня 2016 року, посвідченої Приватним нотаріусом ХМНО Хоменко А.В. реєстровий №1172 представника ОСОБА_7 , оскільки по перше: вищезазначене повідомлення не містить відомостей щодо опису вкладення поштового відправлення, по друге найменування адресата зазначено «ОСОБА_8.»

Пояснення свідка ОСОБА_17 наданих в судовому засіданні, про направлення його сином ОСОБА_1 повідомлення про скасування довіреності на ім'я та адресу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суд не може прийняти до уваги, оскільки данні обставини свідкові відомі зі слів позивача, а особисто свідком даних подій він не був.

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, згідно із п.п. 7, 19, 20 Постанови №9 Пленуму Верховног Суду України від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та їх застосування наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Таким чином, оскільки відчуження транспортного засобу №ТСЦ6341/2/4054 КІА СЕRАТО, 2006 року випуску, шасі (кузов,рама) НОМЕР_1 здійснено саме ОСОБА_7, яка діяла від імені позивача на підставі довіреності від 02 квітня 2016 року, посвідченої Приватним нотаріусом ХМНО Хоменко А.В. реєстровий №1172 а належних та допустимих доказів, про належне повідомлення ОСОБА_7 щодо скасування вищезазначеної довіреності позивачем та його представником не надано, тому підстав для визнання недійсним Договору купівлі-продажу транспортного засобу №ТСЦ6341/2/4054 від 21.05.2016р. КІА СЕRАТО, 2006 року випуску, шасі (кузов,рама) НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, оформлений у Сервісному центрі МВС 6341 в м. Харків та застосування реституції, суд не вбачає.

Ствердження представника відповідачки ОСОБА_7 - ОСОБА_12 про те, що до законного розпорядження ОСОБА_7 спільною сумісною власністю подружжя на підставі нотаріально засвідченої довіреності, шляхом відчуження автомобіля КІА CERATO на користь свого батька, ОСОБА_8суд не може прийняти до уваги, оскілки довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, про те не є письмовою згодою на відчуження об'єкту спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав його у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, для застосування цієї норми суд повинен встановити ті обставини, що майно вибуло з володіння власника або володіння особи, якій воно було передано власником у користування в силу зазначених обставин, а також, що набувач придбав це майно за відплатним договором і що він не знав і не міг знати про те, що майно придбане у особи, яка не мала право його відчужувати. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 26 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень ч. 1ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна.

Відповідно до договору купівлі продажу від 15.11.2016 року Ф.Г. діючі від свого імені, як власник ОСОБА_8 передав у власність ОСОБА_6 транспортний засіб №ТСЦ6341/2/4054 КІА СЕRАТО, 2006 ріку випуску, шасі (кузов,рама) НОМЕР_1, який належав йому на праві власності. (а. с. 134).

В постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року міститься висновок про те, що відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача в тому разі, якщо майно було викрадене в нього або вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом.

Оскільки позивачем та його представником не доведено незаконність набуття ОСОБА_8 права власності на спірний транспортний засіб, а позивач на момент вчинення правочину не був власником майна то відсутні правові підстави й для витребування його з володіння відповідача ОСОБА_6

Суд, розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно, неупереджено, в межах заявлених вимог, приймаючи до уваги, що позивачем не було надано доказів порушення його прав , дійшов обґрунтованого висновку відсутності правових підстав у вимогах позивача, у зв'язку з чим вони безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 - залишено без задоволення, підстав для стягнення з відповідачів витрат по сплаті судового збору суд не вбачає, що відповідає положенням ст.. 88 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. А. Курганникова