РІШЕННЯ

іменем України

15 серпня 2017 рокуСправа №451/735/17
Провадження № 2/451/390/17

м. Радехів

Радехівський районний суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Крет А.І.

при секретарі судового засідання Загайській І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Радехові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся через свого представника ОСОБА_4 до Радехівського районного суду Львівської області із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування.

Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Куликів Радехівського району Львівської області помер батько позивача ОСОБА_5. Як стверджує представник позивача, після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина. До складу спадкового майна, окрім іншого, входило нерухоме майно - земельна частка(пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі 0,8522 га розташована на території Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області, житловий будинок з надвірними будівлями та присадибна ділянка для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1.

На випадок своєї смерті ОСОБА_5 зробив розпорядження у вигляді заповіту, посвідченого секретарем Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області та зареєстрованого в реєстрі за № 49. Згідно змісту даного заповіту, окрім іншого, ОСОБА_5 заповів відповідачу ОСОБА_3, належні йому на праві приватної власності земельні частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 0,8522 га, що розташовані на території Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області. Позивачу згідно змісту даного заповіту, ОСОБА_5 заповів, належний йому житловий будинок з надвірними будівлями та присадибна ділянка для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1. Даний заповіт не був предметом оскарження, не був визнаний недійсним як односторонній правочин за рішенням суду, яке набрало законної сили. Також даний заповіт не скасовувався заповідачем шляхом видачі нового заповіту.

Як вказує представник позивача, позивач доводився спадкодавцю рідним сином, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 виданим повторно 28 квітня 2017 року. Позивач, як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину після смерті спадкодавця шляхом постійного проживання на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем. Водночас, за життя спадкодавець право власності на нерухоме майно зареєструвати в органах технічної інвентаризації не встиг. Однак, чинним на час створення нерухомого майна законодавством (Цивільним кодексом Української РСР) не було передбачено державної реєстрації речового права на нерухоме майно, в тому числі права власності.

За твердженням представника позивача, нотаріус відмовляється видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом по причині відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно, що відкрилася після смерті батька позивача. За таких обставин позивач не вбачає іншого дієвого виходу з ситуації, що наразі склалася, не інакше як звернутися до суду з даним позовом з метою захисту свого невизнаного майнового права.

Позивач до суду не з'явився, хоча була належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, однак, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідач, ОСОБА_2, до суду свого представника не направила, однак, була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи. Проте, подала суду заяву про розгляд справи без своєї участі, позов визнає.

Інший відповідач, ОСОБА_3, до суду свого представника не направила, однак, була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомила.

Із врахуванням наведеного, на підставі п.3 ч.1 ст.169, ч.4 ст.174 та ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін та на підставі представлених суду доказів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи позовної заяви та наявні в матеріалах даної справи докази на предмет відповідності вимогам належності та допустимості, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення повністю з огляду на таке.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Куликів Радехівського району Львівської області помер ОСОБА_5 (а.с.11).

Відповідно до п. 1 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України ( 435-15 ) (далі - ЦК), законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII ( 3425-12 ) «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року N 2709-IV ( 2709-15 ) «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК ( 435-15 ), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Таким чином, на думку суду, спірні правовідносини щодо спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті ОСОБА_5, регулюються чинним Цивільним кодексом України, оскільки спадщина після її смерті відкрилася і була прийнята після 01 січня 2004 року.

Судом встановлено, що до складу спадщини, яка залишилася після смерті спадкодавця входило також право власності на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 0,8522 га, що розташована на території Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області.

Так, зокрема, судом встановлено, що право власності спадкодавця на земельні частку (пай )для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 0,8522 га виникло за життя спадкодавця та підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого від 02 квітня 2001 року.

Судом також встановлено, що за життя спадкодавець побудував житловий будинок, що підтверджується технічним паспортом від 12 березня 1997 року виданим Червоноградським бюро технічної інвентаризації. (а.с.5).

Будівництво житлового будинку спадкодавцем було здійснено в період роздільного проживання його та дружини ОСОБА_2 при фактичному припиненні шлюбних відносин.

Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України "Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю України" майно, нажите кожним з подружжя під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, судом відповідно до правил ст. 28 КпШС може бути визнано власністю кожного з них.

Згідно ст.86 ЦК УРСР (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність» ( 697-12 ), цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

З даною нормою кореспондується також норма ст. 2 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року № 697-XII (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Власність в Україні існує в різних формах. Україна створює рівні умови для розвитку всіх форм власності та їх захисту.

Згідно ст. 11 ЗУ «Про власність» суб'єктами права приватної власності в Україні є громадяни України, громадяни інших радянських республік, іноземні громадяни та особи без громадянства. Громадяни інших радянських республік, іноземні громадяни та особи без громадянства користуються правами і несуть обов'язки щодо належного їм на території України майна нарівні з громадянами України, якщо інше не передбачено законодавчими актами України. Іноземним громадянам та особам без громадянства земельні ділянки у власність не передаються.

У відповідності до ст. 88 ЦК УРСР (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин) основу особистої власності громадян становлять трудові доходи. Особиста власність громадян і право її спадкоємства охороняються державою. Майно, що є в особистій власності громадян, не повинно служити для одержання нетрудових доходів, використовуватись на шкоду інтересам суспільства.

Відповідно до ст. 100 ЦК УРСР (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин) в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

З даною нормою кореспондується також норма ст. 13 ЗУ «Про власність» (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Об'єктами права власності громадян є твори науки, літератури та мистецтва, відкриття, винаходи, корисні моделі, промислові зразки, раціоналізаторські пропозиції, знаки для товарів і послуг та інші результати інтелектуальної праці. Склад, кількість і вартість майна, що може бути у власності громадян, не обмежується, крім випадків, передбачених законом. Законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян.

В силу приписів ст. 12 ЗУ «Про власність» (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин) праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

В силу вимог ст. 49 ЗУ «Про власність» володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом.

Системний аналіз вищенаведених норм права дає суду підстави для обґрунтованого висновку, що спадкодавець набув спірний житловий будинок внаслідок створення його своєю особистою працею шляхом будівництва. Саме з моменту завершення будівництва спірного спадкового майна спадкодавцем у спадкодавця виникло право особистої власності на таке майно. Чинне на час створення спірного майна законодавство не передбачало моменту набуття права власності на житловий будинок з моменту прийняття його в експлуатацію чи з моменту державної реєстрації права власності на таке майно за спадкодавцем. А відтак суд приходить до висновку, що право власності спадкодавцем на спірне майно було набуте правомірно та могло входити до складу спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті спадкодавця, як власника майна.

Таким чином, судом також встановлено, що житловий будинок та присадибна ділянка для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 належали спадкодавцю ОСОБА_5.

Відповідно до ч.1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами 1, 2 ст. 1220 Цивільного кодексу України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

В силу вимог частин 1, 2 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

В силу вимог ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Частиною 1 ст. 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Судом встановлено, що спадкодавець за свого життя зробив особисте розпорядження на випадок своєї смерті у вигляді заповіту, посвідченого секретарем виконкому Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області та зареєстрованого в реєстрі за № 49. Згідно змісту даного заповіту, спадкодавець, ОСОБА_5 зробив на випадок своєї смерті розпорядження про те, що житловий будинок з надвірними будівлями та присадибна ділянка для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 заповідає ОСОБА_1; земельна частка (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі 0,8522 га розташована на території Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області заповідає ОСОБА_3.

Таким чином за наявності заповіту спадкодавця суд приходить до висновку, що спадкування позивачем відбувається за заповітом.

Матеріали даної справи не містять будь-яких доказів визнання такого заповіту недійсним в судовому порядку чи подальшого скасування такого заповіту заповідачем шляхом видачі нового заповіту. Зміст заповіту також не дає підстав вважати, що позивач, як спадкоємець за заповітом, був позбавлений спадкодавцем, як заповідачем, спадщини.

У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Судом встановлено, що позивач протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався. Проте позивач, як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину своєчасно та належним чином шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

В той же час судом було встановлено наявність інших спадкоємців за законом, в тому числі тих, що мають право на обов'язкову частку у спадщині які прийняли спадщину у встановлений законом строк та належним чином. Таким спадкоємцем є відповідач ОСОБА_2. Однак, ОСОБА_2 04 травня 2017 року написала заяву про відмову від прийняття належної їй обов'язкової частки після смерті чоловіка ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1, що зареєстрована в реєстрі за № 24 (а.с.10).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 визнала повністю заявлений стороною позивача позов шляхом подання суду заяви у письмовій формі.

Положеннями ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

В силу вимог ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

За таких обставин, на переконання суду, визнання позову відповідачем є його процесуальним правом, передбаченим процесуальним законодавством у ст. ст. 31 та 174 ЦПК України. І таким правом щодо предмета спору відповідач розпоряджається на власний розсуд.

Судом також встановлено, що визнання відповідачем позову жодним чином не суперечить закону, а також жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду.

Отже суд приходить до висновку, що внаслідок відкриття після смерті спадкодавця спадщини, прийнятої позивачем, відбувся перехід від спадкодавця до позивача, як спадкоємця, права власності на нерухоме майно, яке є предметом спору у даній справі. А відтак, суд вважає, що заявлений у даній справі позивачем позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення повністю.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 1216-1221, 1223, 1225, 1233-1236, 1268-1270, 1297 ЦК, 86,88,100,529,549 ЦК УРСР, ст.ст. 11-13, 49 ЗУ «Про власність», України,ст.ст.10,11,60,174,209,212-215,218 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування задовільнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та присадибною ділянкою для обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області, шляхом подання через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

ГоловуючийКрет А. І.