ухвала

іменем україни

16 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Червинської М.Є., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Карпенко С.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року,

встановила:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з даним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що відповідно до укладеного 28 квітня 2006 року кредитного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позивач за договором свої обов'язки виконав, разом з тим відповідач не виконав своїх зобов'язань за кредитною угодою, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 30 червня 2015 року становить 107 535,48 грн, що складається з: 20 258,59 грн заборгованості за кредитом, 85 030,39 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 2 246,50 грн заборгованість з пені та комісії за користування кредитом, за вирахуванням 24 126,06 грн, які було стягнуто з відповідача згідно із судовим наказом Гребінківського районного суду Полтавської області від 11 серпня 2008 року, різниця становить 83 409,42 грн.

Також відповідачу нараховано згідно з п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн штрафу (фіксована частина) та 4 170,47 грн штрафу як процентна складова. Таким чином, позивач зазначив, що заборгованість становить 88 079,89 грн, яку банк просив стягнути на свою користь разом із судовими витратами.

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 04 грудня 2015 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 04 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 квітня 2006 року, яка складається з: 36 026 грн 53 коп. - заборгованість за процентами, 500 грн - штраф (фіксована сума) та 1 801 грн 33 коп. - штраф (процентна складова), а всього - 38 327 грн 86 коп., а також витрати по оплаті судового збору в сумі 383 грн 28 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений ч. 3 ст. 267 ЦК України, про який заявлено відповідачем, оскільки останній платіж відповідачем було здійснено у грудні 2007 року в розмірі 5 000 гривень, та після ухвалення судового наказу від 11 серпня 2008 року, який набрав чинності 24 вересня 2008 року, розпочався відлік трирічного строку позовної давності, який пропущений позивачем, оскільки до суду банк звернувся лише 22 вересня 2015 року.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що виходячи з положення ст. 1054 ЦК України, банк має право на отримання процентів та комісії за весь час користування кредитом, нарахування яких припиняється з дня повернення позики.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення апеляційного суду не відповідає цим вимогам.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 28 квітня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем було укладено договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді кредитного ліміту в розмірі 25 000 грн зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

За даними заяви строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Згідно із змістом вказаної заяви відповідач ознайомився і погодився з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява позичальника разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

З умовами надання кредиту фізичним особам відповідач був ознайомлений та погодився, банком надана повна інформація про умови кредиту.

Також Умовами та Правилами надання банківських послуг встановлено, що позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, по перевитратах платіжного ліміту, оплачувати комісії на умовах, передбачених договором (п. 6.5).

При порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн + 5 % від суми позову (п. 8.6).

У заяві ОСОБА_1 зазначено, що він ознайомлений і погодився з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку.

З матеріалів справи вбачається, що судовим наказом Гребінківського районного суду Полтавської області від 11 серпня 2008 року з відповідача стягнуто на користь позивача заборгованість у розмірі 24 126 грн 06 коп. та 135 грн 63 коп. сплачених судових витрат, всього 24 261 грн 69 коп.

З листа, наданого відділом державної виконавчої служби Гребінківського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 23 лютого 2016 року № 1546/02-14, та листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 26 лютого 2016 року вбачається, що 23 березня 2009 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за вищевказаним судовим наказом відділом державної виконавчої служби Гребінківського районного управління юстиції (далі - ВДВС Гребінківського РУЮ) з примусового виконання судового наказу від 11 серпня 2008 року № 2-н-135/08 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Полтавської філії ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 24 126 грн 06 коп та 135 грн 63 коп. судових витрат.

Постановою про повернення виконавчого документа ВДВС Гребінківського РУЮ від 30 червня 2009 року судовий наказ повернуто стягувачу без виконання на підставі ст. ст. 40, 76 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке можна було б звернути стягнення.

Таким чином, судовий наказ від 11 серпня 2008 року № 2-н-135/08 Гребінківського районного суду Полтавської області боржником не виконаний.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частиною 1 ст. 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до п. 6.4 Умов і Правил надання банківських послуг у разі незгоди зі змінами правил чи тарифів обов'язок клієнта пред'явити банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити заборгованість, яка утворилась перед банком, у тому числі й заборгованість, яка утворилась упродовж 30 днів з моменту повернення карт, виданих держателю і його довіреним особам.

Пунктом 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених вказаним договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5 % від суми позову.

Як вбачається з Умов та Правил надання банківських послуг, зокрема п. 9.3, картрахунки відкриті на невизначений строк за виключенням умов, передбачених в п. п. 9.6, 9.7 даних умов.

Пунктом 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк. По закінченню строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява держателя карти про закриття картрахунку, а також за умови наявних грошових коштів на картрахунку для сплати послуг за виконання розрахункових операцій по картрахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії), та при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором (п. 3.1.3 розділу ІІ «Правила користування платіжною карткою»).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. За частиною 3 цієї статті передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле MONTH).

Апеляційний суд вищевикладеного не врахував, не взяв до уваги, що останній платіж здійснено відповідачем у грудні 2007 року в розмірі 5 000 гривень, що підтверджено банком у наданому суду розрахунку, із вказаного часу починається перебіг позовної давності. З урахуванням того, що відповідно до судового наказу Гребінківського районного суду Полтавської області 11 серпня 2008 року у справі № 2-н-135/08 р. було прийнято рішення про стягнення з відповідача частини заборгованості за кредитом, який набрав чинності з 24 вересня 2008 року, то з вказаної дати слід також обчислювати строк позовної давності, який був перерваний у зв'язку зі зверненням позивача до суду. Після переривання перебіг позовної давності починається заново та обчислювати його слід також у межах трирічного строку. Разом з тим позивач звернувся до суду лише 22 вересня 2015 року, що є за межами трирічного строку позовної давності.

Положеннями ст. 316 ЦПК України установлено вимоги щодо змісту рішення суду апеляційної інстанції. Зокрема, рішення суду має складатися з описової частини із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу; узагальнених доводів та заперечень інших осіб, які беруть участь у справі; мотивувальної частини із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; резолютивної частини із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку суду по суті позовних вимог.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення за наявності підстав, передбачених статтею 309 ЦПК України. Зазначеними підставами є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Суд апеляційної інстанції у порушення зазначеної норми процесуального закону ухвалив рішення, яке за своїм змістом не відповідає вимогам ст. 316 ЦПК України, оскільки не зазначив чітких мотивів та підстав скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні процесуального закону, у зв'язку із чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року скасувати, рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 04 грудня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.Є. Червинська
Судді: Ю.Г. Іваненко С.О. Карпенко О.М. Ситнік О.В. Ступак