Ухвала

іменем україни

18 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Універсальна товарна біржа «Нікольський град», про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу будинковолодіння АДРЕСА_1, укладений 11 червня 2002 року між нею та ОСОБА_4, та визнати за нею право власності на вказане будинковолодіння.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що 11 червня 2002 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу № 19/06/Н, зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Нікольський град» (далі - УТБ «Нікольський град»), згідно з яким позивач придбала будинковолодіння АДРЕСА_1. На теперішній час позивач не має можливості розпорядитися вказаним майном на свій розсуд, оскільки зазначений договір купівлі-продажу відповідно до чинного законодавства є нечинним та не був зареєстрований у відповідному державному органі.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2015 року позов задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу № 19/06/Н будинковолодіння АДРЕСА_1, укладений 11 червня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним вимогам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності правових підстав для визнання дійсним вищевказаного договору купівлі-продажу та визнання за позивачем права власності на вказане нерухоме майно, оскільки договір купівлі-продажу укладений відповідно до чинного законодавства, виконаний сторонами, але у зв'язку із ухиленням відповідача нотаріально не посвідчений.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Скасовуючи рішення місцевого суду про задоволення позову й ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до наданих ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснень, 14 вересня 2000 року між його батьком ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу будинковолодіння АДРЕСА_1, який зареєстровано на Товарній біржі «Марія». Із того часу і до моменту смерті батька - 10 жовтня 2014 року, він користувався зазначеним будинковолодінням, проводив його реконструкцію та оплачував усі комунальні платежі, пов'язані з його утриманням.

Також апеляційний суд установив, що згідно з матеріалами інвентарної справи № 968, розпочатої 09 лютого 1960 року за адресою: АДРЕСА_1, 29 травня 2008 року на ім'я ОСОБА_6 була видана довідка про те, що власність на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрована за ним на підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 1998 року № 2356, зареєстрованого на Товарній біржі «Нерухомість-Південь».

За таких обставин апеляційний суд правильно вважав, що на час укладення спірного договору купівлі-продажу, тобто 11 червня 2002 року, ОСОБА_4 вже розпорядилася належною їй власністю.

Посилаючись на викладене, а також із врахуванням вимог ст. 47 ЦК України 1963 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), апеляційний суд обґрунтовано визнав помилковим висновок місцевого суду про визнання дійсним договору купівлі-продажу № 19/06/Н будинковолодіння АДРЕСА_1, укладеного 11 червня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та визнання за ОСОБА_3 права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам ст. ст. 213-215, 316 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що апеляційний суд керувався власними домислами і міркуваннями, а не обставинами і доказами, є помилковими, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи касаційним судом не передбачено.

Підстав для висновків про порушення апеляційним судом вимог ст. 129 Конституції України, ст. 328 ЦК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів не вбачає. Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, зважаючи на установлені судом обставини справи.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак