10.11.2017 Єдиний унікальний номер 205/2080/17
Р І Ш Е Н НЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2017 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Скрипник К.О.,

при секретарі Молчанові Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення частки майна в спільній сумісній власності подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 05 квітня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому вказав, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 09 червня 2006 року по 01 листопада 2016 року. Від сумісного подружнього життя мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час спільного проживання, перебуваючи у шлюбі сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу від 05.07.2012 року був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4, за реєстровим № 1530. Покупцем по даному договору виступала ОСОБА_2, за якою було зареєстровано право власності на спірну квартиру. Однак, відповідач ухиляється від нотаріального оформлення права власності на 1/2 частину квартири, і не визнає за позивачем цього права. Позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

03 липня 2017 року ОСОБА_2 звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про збільшення частки майна в спільній сумісній власності подружжя. В обґрунтування якого посилалася на те, що перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. У середині 2012 року ОСОБА_2 завагітніла і виникла гостра необхідність у придбанні власного житла, однак накопичених коштів не вистачало. За допомогою ОСОБА_2 звернулася до свого батька, який надав 1000 доларів США власних коштів, решту приблизно 7000 доларів США вона зайняла у знайомих та родичів. Приблизно в листопаді 2013 року ОСОБА_1 звільнили з роботи, а на іншу роботу він не влаштувався і перестав матеріально забезпечувати сім`ю. На початку 2016 року ОСОБА_1 оселився в іншому місті та запропонував поділити квартиру і погрожував, що вразі відмови заселить в свою частину квартиру квартирантів. Однак, ОСОБА_2 не погодилася поділити квартиру або компенсувати вартість його частки, оскільки вважає, що квартира придбана за її особисті кошти. На теперішній час ОСОБА_1 ухиляється від утримання доньки, розмір нерегулярної допомоги не вистачає для забезпечення нормального фізичного, духовного розвитку доньки. Просила збільшити свою частку в квартирі АДРЕСА_2 та визнати за нею право власності на 4/5 частин вказаної квартири; стягнути судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилалася на обставини, викладені у позові. Зустрічні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та заперечувала проти їх задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позов ОСОБА_1 не визнав та заперечував проти його задоволення.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідка, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 необхідно відмовити по наступним підставам.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 червня 2006 року по 01 листопада 2016 року (а.с.4,5). Від сумісного подружнього життя мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У період сумісного подружнього життя, за спільні кошти, сторонами згідно договору купівлі-продажу від 05.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4, за реєстровим № 1530, була придбана квартира АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.6-9).

У договорі купівлі-продажу спірної квартири зазначено, що покупець ОСОБА_2 придбає квартиру за нотаріально посвідченою згодою чоловіка, посвідченої 05.07.2012 року. Вартість спірної квартири становить 128 298,00 грн.

Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що передбачено ч.1 ст.61 СК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, коли джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно із нормами ст.ст. 60, 63 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку, майно набуте під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, у дружини та чоловіка рівні права на володіння та розпоряджання ним, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Згідно роз'яснень, що містяться у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У відповідності із нормами ст.ст. 69, 70 СК України та ст. 372 ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частина друга статті 372 ЦК України та частина 1 статті 70 СК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Дана презумпція може бути спростована домовленістю (договором) між співвласниками, законом або рішенням суду.

В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399 цс17 звертається увага на підстави отримання статусу майна як спільної сумісної власності. Зокрема вказується, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

На думку суду, ці обставини, на підставі ст. 60 ЦПК України, слід доводити як позивачу, так і відповідачу, і доводити належними та допустимими доказами.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що спірне майно, яке було отримане сторонами за час шлюбу, слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі такого майна розмір часток дружини та чоловіка є рівними.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в період шлюбних стосунків працювала та мала дохід (а.с.112-116), але ж згідно відомостей про розмір доходи, вбачається, що цього доходу вочевидь не достатньо було для покупки нерухомості. Разом з тим, як стверджує представник відповідача, відповідач постійно працював, але ж не офіційно, та завжди утримував сім»ю. Згідно наданих відомостей, що маються в матеріалах справи, відповідач почав офіційно отримувати дохід з 2013 року (а.с.150-151). Представник відповідача також пояснив, що відповідач з 2015 року працює на території Польщі та продовжує утримувати спільну дитину.

Тако, згідно пояснень представника відповідача у подружжя були сімейні накопичення у розмірі 12 000 доларів США для придбання житла, та спірна квартира була придбана для проживання сім`ї, тобто є спільною сумісною власністю подружжя.

Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, на даний час в спірній квартирі проживає відповідачка разом з дочкою.

Допитаний в судовому засіданні свідок з боку відповідача ОСОБА_5, свідчив, що він надав своїй доньці ОСОБА_2 80 000 грн. в 2012 році на купівлю спірної квартири.

Однак, суд, керуючись ст. 59, 63 ЦПК України, вважає, що обставини про які зазначає свідок, теж повинні доводитись іншими доказами. Крім того батько відповідачки є заінтересованою особою у даній справі.

Враховуючи, що відповідач не довела того, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, а відтак спірна квартира є спільним майном подружжя, яке відповідно до положень ст.69 СК України підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Враховуюче вищевикладене, суд вважає, що за позивачем має бути визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та первісні позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, то вказані вимоги не підлягають задоволенню за нижченаведеним.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

З зазначеною нормою права кореспондується норма, визначена частиною 2статті 372 Цивільного кодексу України, відповідно до якої уразі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Названі норми матеріального права презумпцію права сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя.

Як зазначено вище квартира АДРЕСА_2 придбано в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів іншого не надано.

Відповідно до положень ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п. 30, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що відповідач з позовом про стягнення аліментів не заверталася, та відповідачкою не представлено доказів в підтвердження обставин, на які вона посилається.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_6 про збільшення її частки до 4/5 частини, вважає, що відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України остання не навела суду обставин, які мають істотне значення до відступлення від рівності часток до її збільшення, в судовому засіданні не встановлені обставини, які дають змогу суду відступити від засади рівності часток подружжя, у зв`язку з чим, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В силу ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем у розмірі 1245,50 грн. Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_6 судом залишено без задоволення, у зв'язку з чим поверненню не підлягають

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. .60, 63, 70 СК України, ст.ст. 5, 6, 10, 27, 57-60, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1245,50 грн. (одна тисяча двісті сорок пять гривень 50 копійок).

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення частки майна в спільній сумісній власності подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя К.О. Скрипник