Номер провадження: 22-ц/785/3661/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2017 року,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь завдану матеріальну шкоду у розмірі 315766 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 йому завдано шкоду в розмірі вартості однокімнатної квартири, за яку він сплатив гроші 13.11.2001 року, проте квартиру не отримав.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2017 року в задоволені позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Сторони повторно в судове засідання не зявилися. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Справа розглянута апеляційним судом на підставі ч. 2 ст. 197 та ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 17 жовтня 2001 року ОСОБА_3, що діяв на підставі дублікату довіреності від імені ОСОБА_4 та дублікату свідоцтва про право власності на житло від 05.11.1996 року, виданого 15 січня 2001 року, уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу, за яким останній придбав цю квартиру за 5000 грн., право власності зареєстровано в ОМБТІ 26 жовтня 2001 року за №140, стор. 113, в книзі 411пр.

13 листопада 2001 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 посвідчений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_5 продав спірну квартиру позивачу ОСОБА_2 за 4600 грн., право власності зареєстровано в ОМБТІ 14 листопада 2001 року за №140, стор. 113, в книзі 411пр.

Позивач посилається на те, що 23 вересня 2014 року під час звернення до паспортистки, яка обслуговує будинок №23 корпус №4 по вулиці Космонавтів в м. Одесі, за видачею довідки щодо відсутності зареєстрованих осіб в належній квартирі для оформлення субсидій, йому було повідомлено, що в квартирі зареєстровані якісь невідомі йому особи, після чого він звернувся до правоохоронних органів.

З матеріалів кримінального провадження він дізнався про те, що 25 листопада 2013 року державним нотаріусом було прийнято рішення про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного нібито з ним.

З матеріалів справи вбачається, що 09.09.2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_8, треті особи ОСОБА_9, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, про витребування майна із чужого незаконного володіння (справа №521/14976/15-ц). В обґрунтування свого позову посилався на те, що йому на праві власності належить квартира №3 буд. 23 корпус 4 по вул. Космонавтів, у м. Одесі на підставі договору купівлі-продажу від 13 листопада 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 14.11.2001 року.

23.09.2014 року позивачу стало відомо, що в належній йому квартирі зареєстрована невідома йому особа ОСОБА_8 Він вважає, що квартира вибула із його власності поза його волею на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25.11.2013 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 з використанням підроблених документів.

Договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_11, яка була введена в оману невстановленою особою.

Через два місяці 31.01.2014 року ОСОБА_11 відчужила квартиру ОСОБА_9 на підставі договору посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12

14.04.2014 року ОСОБА_9 в свою чергу відчужила квартиру відповідачу ОСОБА_8 на підставі договору посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_13

Договір укладений 25.11.2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_11, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, може бути визнаний судом недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України, оскільки його було укладено на підставі підроблених документів.

Крім того, приватним нотаріусом ОСОБА_10 було неуважно перевірено договір-купівлі-продажу квартири начебто укладений 03.12.2001 року на товарній біржі, отже недбалість нотаріуса ОСОБА_10, яка мала місце під час посвідчення договору купівлі-продажу квартири, призвела до незаконного позбавлення його права власності на спірну квартиру.

10.02.2002 року постановою слідчого Малиновського РВ м. Одеси на спірну квартиру був накладений арешт, який 21.11.2013 року було незаконно скасовано державним реєстратором ОСОБА_14 на підставі підроблених документів, неправомірні дії державного реєстратора є предметом розгляду Одеського окружного адміністративного суду.

Проте, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 15.09.2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Під час розгляду даної справи судом першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що ОСОБА_8 набула право власності на спірне нерухоме майно у встановленому законом порядку, тобто правомірно.

Доводи апелянта про те, що він не укладав договір купівлі-продажу з ОСОБА_7 03 грудня 2001 року на товарній біржі є необґрунтованими, оскільки вказаний договір до теперішнього часу є дійсним й неоспореним сторонами, що також встановлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 15.09.2016 року, й у відповідності до ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Зазначений позивачем розмір шкоди в розмірі 315766 гривень вартості однокімнатної квартири, за яку він сплатив гроші 13.11.2001 року, доказами не підтверджено, оскільки як встановлено, позивач сплатив за квартиру 4600 гривень.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розяснено, що для своєчасного і правильного вирішення справи сторона, яка заявляє вимоги, про відшкодування шкоди, повинна надати суду серед іншого докази, що підтверджують заподіяння шкоди майну її реальній розмір.

Пунктом 2 постанови передбачено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Отже, правовою підставою відповідальності за завдану шкоду є правопорушення, складовими елементами якого є: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювана шкоди, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою заподіювана та вина.

Для настання відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦКУ необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки необхідні для всіх випадків відшкодування шкоди.

Постановою слідчого СВ Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області від 18.09.2015 року було закрито кримінальне провадження №0005395 від 28.08.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190 КК України, у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Також, в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

На теперішній час вмотивованого рішення/ вироку суду, або постанови слідства про визнання ОСОБА_3 винним немає.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_2 у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з розясненнями, викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Оскільки сплата судових витрат ухвалою суду від 21.04.2017 року була відстрочена апелянту на строк, не більш як до ухвалення судового рішення у справі, тому на підставі ст. 82 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 606,32 гривень.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 606,32 гривень.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_15

ОСОБА_16