У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 23 грудня 2013 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики на суму у розмірі 45 500 гривень, що в еквіваленті складало 5 500 доларів США, на строк до 23 січня 2014 року.

У забезпечення виконання вказаного зобов'язання ОСОБА_2 передав у заставу документи на автомобіль. У встановлений договором строк відповідач суму боргу не повернув, від добровільного виконання зобов'язання ухиляється, тому позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача суму боргу за договором від 23 грудня 2013 року у розмірі, що станом на день подання позову складає 110 000 грн, і є еквівалентом 5 500 долларов США.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути 62 000 грн, оскільки ним за 48 000 грн відчужено предмет застави - автомобіль, що частково погасило борг.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2016 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 62 000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2016 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 3 грудня 2013 року на умовах позики ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 45 500 грн, які зобов'язався повернути до 23 січня 2014 року, що за домовленістю сторін дорівнює 5 500 доларів США. Про отримання грошей відповідач склав розписку.

Передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Факт підписання договору свідчить про отримання усієї суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання. На забезпечення договору позики укладено договір застави автомобіля, належного відповідачу.

Оскільки відповідач кошти не повернув, позивачем автомобіль відчужено 1 липня 2015 року за 48 000 грн.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1, уточнив позовні вимоги, просив стягнути залишок суми боргу, що підлягає сплаті у гривнях, визначений за офіційним курсом грошового еквіваленту в іноземній валюті обумовленого сторонами зобов'язання на день подачі позову, за вирахуванням коштів, отриманих від відчуження предмету застави.

Відповідно до змісту ст. ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики, на підтвердження укладення якого та його умов може бути представлена розписка, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ухвалюючи рішення про стягнення боргу за договором позики в сумі 62 000 грн, апеляційний суд вірно виходив з того, що сторони у зобов'язанні визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті, тому сума заборгованості має бути визначена у гривні за офіційним курсом долару США з урахуванням 48 000 грн, отриманих позивачем від реалізації автомобіля.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи і ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а наведені у касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими й правильність зазначених висновків суду не спростовують. За таких обставин рішення апеляційного суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС.О.Карпенко
Судді: О.М.Ситнік О.В.Ступак