Провадження №2-о/523/542/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2017 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Виноградової Н.В.,

присяжних - ОСОБА_1, ОСОБА_2

при секретарі - Одарія В.В.,

за участю прокурора - Кулаги І.В.,

лікаря - психіатра - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою Комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» про продовження госпіталізації особи у психіатричному закладі у примусовому порядку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, -

ВСТАНОВИВ:

КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси із заявою про продовження госпіталізації особи у психіатричному закладі у примусовому порядку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, посилаючись на те, що 03.03.2017р. ОСОБА_4 був госпіталізований в психіатричний заклад КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» з діагнозом «шизофренія параноїдна, безперервний тип перебігу. Змішаний тип дефект (параноідний, психопатоподібний)».

ОСОБА_4 є інвалідом II гр. за психічним захворюванням - безстроково.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01.03.2017р. ОСОБА_4 визнаний недієздатним, опікуном призначено КУ.

У зв'язку з госпіталізацією за даним діагнозом та відсутністю згоди особи на лікування в добровільному порядку в медичному закладі, КУ «ООМЦПЗ», звернулась до суду з заявою про вирішення питання про госпіталізацію в психіатричний стаціонар в примусовому порядку.

У судовому засіданні лікар-психіатр психіатричного відділення КУ «ООМЦПЗ» ОСОБА_3 заяву про примусову госпіталізацію не підтримала, на госпіталізації ОСОБА_4 до КУ не наполягала, пояснила це тим, що він протягом тривалого часу веде себе добре, приймає ліки, займається трудотерапією.

У судовому засіданні ОСОБА_4 назвав своє прізвище, імя, по-батькові, чітко відповідав на питання судді, прокурора та присяжних. Пояснив, що має вищу медичну освіту, працював лаборантом в КУ протягом 14 років, потім захотів займатися психіатричною практикою. Протягом 20 років знаходився в депресії (пояснив це тим, що на роботу ходив без настрою, не було прагнення до життя), мав наміри покінчити життя самогубством, однак не довів їх до кінця. Почав лікуватися, коли в своїй голові почув голоси. Був випадок коли замахнувся на матір сокирою, однак на даний час про це жалкує. Пояснив, що коли погіршується стан здоровя відразу повідомляє про це свого лікаря ОСОБА_3; радиться з лікарем стосовно прийому ліків. На даний момент відчуває себе добре, більше не чує голоси в своїй голові, регулярно спілкується з священником, оскільки останній поянив йому, що самогубство - це великий гріх, крім того розказав йому способи виходу з депресивного стану та можливості уникнення нападів агресії, зобовязався приймати вдома ліки, виписані лікарем та при перших проявах погіршення страну здоров'я одразу звертатися до Опікуна (КУ) по допомогу. ОСОБА_5 зазначив, що знов хоче стати нормальною людиною та вести звичайний спосіб життя, тим паче в нього є його кохана жінка; хоче поновити свою дієздатність (процедуру «поновлення» знайшов в Інтернеті та радився з лікарями, які цілком його в цьому підтримують). Також зазначив, що в нього є кімната в гуртожику, де він зможе проживати сам після виписки з лікарні, оскільки його мати, яка відмовилася від призначення її опікуном, живе окремо від нього.

Суд звертає увагу на те, що під час допиту ОСОБА_4, останній завчасно підготував свій виступ (повна промова та в скороченій формі), вів себе адекватно, чітко та ясно формулював відповіді на запитання, розповідав все в хронологічному порядку, що підтверджував лікар, був охайно вдягнутим та доглянутим. До зали судових засідань ОСОБА_4 разом з лікарем явилися без супроводу (супровід приєднався наприкінці судового засідання). Однак, при виклику сторін на розгляд справи суд було проінформовано про те, що дана особа є неадекватною та небезпечною, що в залі судових засідань було спростовано лікарем-психіатром та його поведінкою.

Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів КУ від 20.11.2017р. на момент огляду хворий (ОСОБА_4А.) продуктивному мовному контакту доступний формально. Мислення паралогічне. Увага не стійка, відволікається від теми бесіди на свої хворобливі переживання. Емоційно не стійкий, настрій з вираженими коливаннями в афекті від піднесеного безпечного, до гнівливої роздратованості. Відчуває слухові обмани сприйняття. Сам з собою розмовляє. Зберігаються ауто агресивні тенденції, говорить про те, що хоче „покінчити з собою, агресивні тенденції у відношенні медичного персоналу та оточуючих хворих. За зовнішнім виглядом слідкує після нагадування. Коло інтересів обмежується задоволенням фізіологічних потреб, ціленаправленність дій знижена. Виказує ідеї переоцінки власної особистості, дає лікарям поради стосовно лікування інших хворих, втручається в роботу молодшого мед. персоналу. За характером вказаних психічних захворювань, громадянин ОСОБА_4, потребує стаціонарного лікування, в той же час, в силу неможливості розуміння своїх дій, загострення симптомів психічного розладу, від добровільного лікування відмовляється, є небезпечним для оточуючих.

У судовому засіданні лікар-психіатр не змогла пояснити чому саме ці показання були зазначені у висновку. На неодноразові питання суду та прокурора щодо обставин, викладених у висновку, зрозумілих та обгрунтованих відповідей не надала, пояснити наявність свого підпису під висновком та чи дійсно мав місце огляд складом комісії лікарів також не змогла, лише припустила те, що станом на 20.11.2017р. могла бути інша поведінка у хворого ніж на момент розгляду справи у суді. Сам ОСОБА_4 пояснив, що 20.11.2017р. ніякого огляду комісією не було, з ним спілкувалася лише ОСОБА_3 декілька хвилин, а потім він спілкувався з лікарем-інтерном, також не тривалий проміжок часу.

ОСОБА_3 визнала, що даний висновок не відповідає дійсності; подача заяви була «вимушеним кроком», оскільки лікарня є опікуном і не може самостійно виписати хворого, а тільки за рішенням суду.

Прокурор та присяжні у судовому засіданні також не знайшли жодних підстав для задоволення заяви про примусову госпіталізацію ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 р. особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

В судовому засіданні не виявлено будь-яких фактів, які б вказували на вчинення реальних дій ОСОБА_4, що являють собою небезпеку для нього чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на даний момент часу.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 279-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви комунальної установи „Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я" про продовження госпіталізації особи у психіатричному закладі у примусовому порядку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Суворовський районний суд м.Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Виноградова Н.В.

Присяжні:

ОСОБА_2

ОСОБА_1