Справа №2-59/2006 30.11.2017 30.11.2017 30.11.2017
Провадження №22-ц/784/2239/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-59/2006 Головуючий у першій інстанції-Франчук О.Д.
Провадження № 22-ц/784/2239/17 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Самчишної Н.В.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника ДКС України ОСОБА_2, прокурора Цвікілевич Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1, Державного казначейства України, Управління Державного казначейства України в Миколаївській області, прокуратури Миколаївської області,

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 5 травня 2006 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до Державної казначейської служби України, прокуратури Миколаївської області, Управління МВС України в Миколаївській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури (треті особи Южноукраїнський МВ УМВС України в Миколаївській області, Первомайська місцева прокуратура)

У С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2005 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного казначейства України, прокуратури м.Южноукраїнськ та Южноукраїнського МВ УМВС України в Миколаївської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури.

Позивач зазначав, що 25 березня 2004 року прокурором м. Южноукраїнськ відносно нього було порушено кримінальну справу за частиною 1 статті 355 та статтею 356 КК України, а 29 квітня 2004 року Южноукраїнським МВ УМВС - за частиною 2 статті 189 КК України. З 30 березня по 1 квітня 2004 року його було затримано як підозрюваного у вчиненні злочину. Під час знаходження під вартою він на вимогу слідчого був вимушений передати ОСОБА_3, за заявою якого було порушено кримінальну справу, 5000 доларів США. Крім того, на підставі постанови слідчого на підприємстві, яке він очолював, було проведено обшук та вилучено автомобіль марки «Опель-Монтерей», який йому передала громадянка ОСОБА_4 в рахунок погашення позикового боргу (81 601,68 грн.) свого чоловіка за рішенням суду. Постановою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 квітня 2004 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 3 червня 2004 року, постанови від 25 так 29 березня 2004 року про порушення кримінальної справи проти нього скасовані.

Посилаючись на незаконність дій органів прокуратури та слідства, внаслідок чого йому завдано майнову шкоду, а також фізичні й душевні страждання, ОСОБА_1 просив стягнути з держави 295 016 грн. майнової шкоди, з яких 81601,68 грн. вартості незаконно вилученого автомобіля; 23 868,49 грн. упущеної вигоди, яку він мав отримати при розміщенні коштів на депозитному рахунку; 13545,87 грн. втрат від інфляції, 1000 грн. витрат на правову допомогу; а також 150 000 грн. моральної шкоди.

Ухвалами Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 2 грудня та 12 грудня 2005 року до участі у справі як належних відповідачів залучено Прокуратуру Миколаївської області та УМВС України в Миколаївській області. Прокуратура м.Южноукраїнськ та Южноукраїнський МВ УМВС України в Миколаївській області набули статус третіх осіб на стороні відповідача.

Представники відповідачів позов не визнали, посилаючись на не доведеність розміру заявлених вимог та відсутність підстав для їх відшкодування державою.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 5 травня 2006 року позов задоволено частково. З Державного казначейства України на користь ОСОБА_1 стягнуто 8 585 грн. матеріальної та 25 000 моральної шкоди. Управління Державного казначейства України в Миколаївській області зобовязано списати ці суми з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

На судове рішення сторони подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт виклав зауваження щодо резолютивної частини судового рішення та не погодився з оцінкою суду фактів заподіяння йому матеріальної шкоди та розміром компенсації моральної шкоди.

Представник Державного казначейства України, правонаступником якого є Державна казначейська служба України, просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на ті ж обставини, якими заперечував позов; наявність іншого судового рішення, повязаного з цим спором; а також помилкове покладення обовязку за судовим рішенням на територіальний орган казначейської служби.

Представник Управління державного казначейства в Миколаївській області, правонаступником якого є Головне управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області, також відзначив невідповідність покладеного обовязку діючому законодавству , а також безпідставне стягнення з держави коштів, які були передані позивачем фізичній особі.

Представник прокуратури Миколаївської області просив рішення скасувати та відмовити у позові, посилаючись на недоведеність заподіяння позивачу майнової та моральної шкоди, а також відсутність порушень процесуального законодавства при вирішенні питання про порушення кримінальної справи.

Вищеназвані апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції були предметом судового розгляду апеляційною інстанцією, а висновки цієї інстанції предметом розгляду судом касаційної інстанції (а.с.196-197, 262-263 том 1).

Судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанції, ухвалені за наслідками розгляду скарг на рішення попередньої інстанції, скасовані в порядку статті 360-4 ЦПК постановою Верховного Суду України від 11 вересня 2017 року. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.69-71 том 2).

Підставою для перегляду зазначених рішень стало рішення Європейського суду з прав людини від 2 лютого 2017 року у справі «ОСОБА_1 проти України».

Апеляційним судом в порядку статті 37 ЦПК проведено заміну відповідачів їх правонаступниками та залучено до участі у справі Державну казначейську службу України, як відповідача, Первомайську місцеву прокуратуру, як третю особу. Допущено до участі у справі як представника апелянта - представника Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області.

За правилами статті 303 ЦПК предметом апеляційного розгляду є рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення за правилами статті 303 ЦПК, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Право, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури або суду, передбачено статтею 1176 ЦК та Законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року з наступними змінами (далі Закон).

Окремі питання порядку застосування цих норм передбачені Положенням про застосування Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури, суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генерального Прокурора та Міністерства фінансів від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41 ( далі Положення).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону (тут і далі - в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, а тому числі внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

За правилами пункту 2 частини 1 статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах та в порядку, передбачених цим Законом, виникає і у випадках постановлення виправдувального вироку суду; закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що з листопада 2003 року на підставі судового рішення ОСОБА_1 мав право на отримання з ОСОБА_5 позикового боргу в розмірі 81 601,68 грн. (а.с.24 том 1).

13 грудня 2003 року дружина боржника ОСОБА_4 у забезпечення виконання боргових зобовязань свого чоловіка передала ОСОБА_1 автомобіля марки «Опель-Монтерей», державний номер 00053ТТ, та видала довіреність на керування та розпоряджання цим майном. У березні 2004 року ОСОБА_4 скасувала видану довіреність (а.с.27, 28 том 1).

25 березня 2004 року за заявою власника спірного автомобіля - ОСОБА_3 прокурором м. Южноукраїнськ порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за частиною 1 статті 355 та статтею 356 КК України. 29 березня 2004 року слідчим Южноукраїнського МВ УМВС України в Миколаївській області порушено кримінальну справу за частиною 2 статті 189 КК України (а.с.22,23 том 1).

Судом першої інстанції було встановлено, що 29 березня 2004 року на підставі постанови слідчого за місцем роботи ОСОБА_1 ЗАТ «Южстройтранс» проведено обшук та з гаражу № 1 підприємства вилучено автомобіль марки «Опель-Монтерей», який передано власнику ОСОБА_6

30 березня 2004 року об 11-50 год. в порядку статті 115 КПК України, діючого на той час, ОСОБА_1 затримано за підозрою у вчиненні злочину.

1 квітня 2004 року ОСОБА_3 склав розписку про отримання від ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної та моральної шкоди суму еквівалентну 1700 доларів США (а.с.29 том 1).

1 квітня 2004 року ОСОБА_1 звільнено зі слідчого ізолятора тимчасового утримання та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Ці обставини встановлені судом першої інстанції на підставі матеріалів кримінальної справи.

Апеляційний суд позбавлений можливості їх перевірити, оскільки за результатами проведеного службового розслідування матеріали кримінальної справи №0426-0071 не виявлені ( лист Первомайської місцевої прокуратури від 29 листопада 2017 року № (15-34)7433 вих-17).

Постановою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 квітня 2004 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суд Миколаївської області від 3 червня 2004 року, постанова прокурора м.Южноукраїнськ від 25 березня 2003 року та постанова слідчого Южноукраїнського МВ УМВС України у Миколаївській області від 29 березня 2004 року про порушення кримінальних справ скасовані (а.с.11-14 том 1). При цьому суди виходили з того, що постанови про порушення кримінальних справ проти ОСОБА_1 не мотивовані та ухвалені без достатніх даних, що свідчили про наявність ознак злочину в діях позивача.

Ухвалою Верховного Суду України від 5 квітня 2005 року у задоволенні касаційного подання прокурора на вищеназвані судові рішення відмовлено (а.с. 9-10 том 1).

Отже встановивши, що на підставі порушеної кримінальної справи ОСОБА_1 у період 30 березня -1 квітня 2004 року було затримано, 29 березня 2004 року за місцем його роботи проведено обшук з вилученням автомобіля, а під слідством позивач перебував до 3 червня 2004 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у позивача права на відшкодування шкоди за рахунок держави відповідно до статті 1176 ЦК та Закону.

Статтею 3 Закону передбачено, що у цих випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій (пункт 1); майно, конфісковане або звернене в доход держави судом, а також майно, на яке накладено арешт (пункт 2); штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином (пункт 3); суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги (пункт 4); моральна шкода (пункт 5).

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених

пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету, а майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі. В разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ,

організацій, яким воно передано безоплатно ( частини 1,2 статті 4 Закону).

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру ( частини 5,6 стаття 4 Закону).

Відповідно до положень статті 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Встановивши, що ОСОБА_1 внаслідок незаконних дій органів досудового слідства та прокуратури ( затримання протягом двох діб, проведення обшуку з вилученням майна, наступне обрання запобіжного заходу) зазнав душевні страждання через певні обмеження, зокрема, через позбавлення можливості реалізації своїх намірів та бажань, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про набуття позивачем права на відшкодування моральної шкоди за пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону.

Разом з тим, визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції не достатньо врахував принцип його визначення за статтею 13 Закону.

Розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи складав 350 грн. на місяць. Визначення розмір моральної шкоди за період перебування під слідством протягом 2 місяців 8 днів (25 березня 3 червня 2004 року), в тому числі затримання на 2 доби, в розмірі 25 000 грн., що перевищує 71 розмір мінімальної заробітної плати, суд не обґрунтував.

Таким чином, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції підлягає зменшенню.

При цьому колегія суддів враховує, що попереднім рішенням суду апеляційної інстанції на користь ОСОБА_1 з держави стягнуто 5000 грн. моральної шкоди.

Рішення суду в цій частині виконано. 21 листопада 2006 року платіжним дорученням №1765 від 15 листопада 2006 року на рахунок ОСОБА_1 перераховано 6000 грн., в тому числі 5 000 грн. моральної шкоди (а.с.273 том 1).

Питання про те, чи є такий розмір відшкодування адекватним характеру порушень прав ОСОБА_1 був предметом оцінки Європейським судом з прав людини при розгляді справи «ОСОБА_1 проти України» (а.с.38-53 том 2).

При цьому Європейський Суд з прав людини виходив з того, що сума компенсації може вважатись розумною за умови, що таке рішення національних судів відповідає правовій традиції та рівню життя у конкретній країні, а також є невідкладним, обґрунтованим і негайно приводиться у виконання (пункт 41 рішення від 2 лютого 2017 року). В рішенні Суд зазначив такі висновки: «..беручи до уваги короткий строк тримання під вартою (два дні), суд не вважає його (відшкодування) явно неадекватним… Заявник отримав 375 євро за кожен день тримання під вартою. Крім того, розгляд його справи проведено з належною оперативністю… Заявник ніколи не скаржився на невиплату або несвоєчасну виплату відшкодування» (пункт 47 рішення від 2 лютого 2017 року).

Посилання ОСОБА_1 на те, що розмір відшкодування має визначатись відповідно до кількості порушень (затримання, обшук, виїмка, запобіжний захід та подальше переслідування), вимогам Закону не відповідає. Деякі з обставин, на які посилався ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції та виклав в своїх поясненнях, виходять за межі підстав заявленого позову.

За європейськими стандартами розмір відшкодування моральної шкоди на час його отримання за курсом валют (1:6,48) складав 771,6 євро.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 в розмірі 5000 грн., які позивач вже отримав у 2006 році, відповідає обставинам справи та вимогам національного та міжнародного законодавства.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції в частині моральної шкоди підлягає зміні.

Не можна погодитись і з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому, як матеріальної шкоди, тих сум, які він сплатив ОСОБА_3 1 квітня 2004 року в розмірі 8585 грн.(а.с. 29 том 1).

Підстав відповідальності держави за ці витрати позивача, здійснені на користь фізичної особи в рамках цивільно-правових відносин, судом не встановлено, а обгрунтувань таких висновків в мотивувальній частині не наведено. Спір щодо правомірності отримання ОСОБА_3 зазначеної суми міг бути вирішеним між фізичними особами.

Отже, підстав для відшкодування за рахунок держави 8585 грн. як матеріальної шкоди за пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону та пунктом 10 Положення апеляційний суд не вбачає.

Не може вважатись матеріальною шкодою у розумінні статті 1176 ЦК та пункту 2 частини 1 статті 3 Закону і вартість вилученого автомобіля - 81601,68 грн., а також похідні вимоги - 23 868,49 грн. упущеної вигоди, яку позивач бажав отримав при розміщенні коштів на депозитному рахунку, та 13545,87 грн. втрат від інфляції.

Спірний автомобіль ОСОБА_1 на праві власності не належав та не був конфіскованим або зверненим в доход держави, а тому це майно (його вартість) не підпадає під дію пункту 2 частини 1 статті 3 Закону.

Не відповідає держава в межах цього спору і за невиконання ОСОБА_5 судового рішення щодо стягнення позикового боргу.

Крім того, зазначена сума (81601,68 грн.) була присуджена та отримана ОСОБА_1 за рахунок держави за іншим судовим рішенням (а.с.77-79,92-93 том 1).

Вирішуючи питання про відшкодування за рахунок держави 1000 грн. витрат на правову допомогу в межах кримінального провадження, колегія суддів виходить з доведеності факту надання правової допомоги позивачу адвокатом ОСОБА_7 на підставі угод від 30 березні, 4 квітня та 6 травня 2004 року з сумою визначеного гонорару.

Перевірити факт оплати гонорару неможливо у звязку з втратою кримінального провадження. Сумніви щодо цих обставин мають бути оцінені на користь позивача.

До того ж витрати ОСОБА_1 на правову допомогу в розмірі 1000 грн. були відшкодовані державою у листопаді 2006 року (а.с.273 том 1).

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає зміні, а саме розмір відшкодування -8585 грн. підлягає зменшенню до 1000 грн.

Європейський суд з прав людини погодився з висновками національних судів щодо відсутності підстав для відшкодування позивачу матеріальної шкоди та зазначив відсутність порушень положень Конвенції при вирішенні цих вимог (пункти 16, 48 рішення від 2 лютого 2017 року, а.с.38-53 том 2).

Судових витрат сторони не понесли.

Керуючись статтями 309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Державного казначейства України, Управління Державного казначейства України в Миколаївській області, прокуратури Миколаївської області задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 5 травня 2006 року в частині стягнення з Державного казначейства України на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної та моральної шкоди змінити. Зменшити розмір відшкодування матеріальної шкоди з 8 585 грн. до 1000 грн., а відшкодування моральної шкоди з 25 000 грн. до 5000 грн.

У звязку з виплатою державою ОСОБА_1 відшкодування матеріальної та моральної шкоди в загальному розмірі 6000 грн., рішення суду виконанню не підлягає.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

ОСОБА_8