АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/6366/17 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 623/3022/16-ц Гуренко М.О.
Категорія: земельні Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: Швецової Л.А.,

Суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

За участі секретаря: Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою, в якому просила визначити порядок користування земельною ділянкою при домоволодінні, розташованому в м. Ізюмі по вул. Високій/Крупської, 18/9, виділивши їй в користування частину земельної ділянки зі сторони житлового будинку № 6 по вул. Високій в м. Ізюмі, призначити судову-технічну експертизу по справі.

В обгрунтування позову зазначала, що згідно договору конкретного користування житловим будинком, посвідченого 14.12.1989 року державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Зелінською Т.І., реєстровий номер 5580, ОСОБА_2 належить 1/5 частина житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1

ОСОБА_2 вказує, що пропонувала ОСОБА_3 в добровільному порядку визначити порядок користування земельною ділянкою при домоволодінні, однак вона не бажала цього робити.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою - відмовлено.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2звернулась на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати вказане рішення та направити справу на новий розгляд в той же суд в іншому складі суду.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, ОСОБА_2зазначила, що при ухваленні оскаржуваного рішення , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів. Однак, ОСОБА_2 вказує, що намагалась надати всі необхідні докази по справі, одним з яких вважає висновок експерта про можливі варіанти користування земельною ділянкою, однак суд першої інстанції позбавив її такої можливості.

В судове засідання суду апеляційної інстанції, сторони належним чином повідомленні, не з'явились, судова колегія вважає за можливим розглянути справу за відсутності сторін.

Вислухав доповідь судді, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги можуть бути підтвердженні лише на підставі висновку експертизи, однак позивачем жодні вимоги експерта в установлений строк виконані не були (не надані додаткові матеріали, не сплачені кошти за проведення експертизи), позивач до відповідача не направляла повідомлення про присутність її при проведенні топографо-геодезичної (кадастрової) зйомки.

Крім цього, не доведено порушення відповідачем прав позивача на користування земельною ділянкою.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Згідно ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 24 Земельного Кодексу УРСР від 08.07.1970 року, залежно від цільового призначення кожної земельної ділянки, наданої в користування, землекористувачі мають право в установленому порядку: 1) зводити житлові, виробничі, культурно-побутові та інші будови і споруди; 2) провадити посіви сільськогосподарських культур, посадку лісових, плодових, декоративних та інших насаджень; 3) користуватися сінокосами, пасовищами та іншими угіддями; 4) використовувати для потреб господарства наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торфіводні об'єкти, а також експлуатувати інші корисні властивості землі. Права землекористувачів можуть бути обмежені законом у державних інтересах, а також в інтересах інших землекористувачів.

Стаття 91 ЗК УРСР передбачає, що особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування.

Угода про порядок користування земельною ділянкою є обов'язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок. Якщо згоди на користування спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується в порядку, встановленому ст. 167 цього Кодексу.

Крім цього, порядок користувач земельною ділянкою був визначений договором 1989 року та є обов'язковим для сторін.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі договору конкретного користування житловим будинком посвідченого 14.12.1989 року державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Зелінською Т.І., реєстровий номер 5580, було визначено порядок користування земельною ділянкою, розміром 1199 кв. м. та житловим будинком розташованим в м. Ізюмі Харківської області по вулиці Високій/Крупській, 18/9.

Сторонами вказано договору були: ОСОБА_6, яка мешкає в АДРЕСА_1, якій належить на праві приватної власності 2/5 частин житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1, згідно договору куплі-продажу, посвідченого Ізюмською держнотконторою 13 вересня 1989 року за № 4144 та зареєстрованого Ізюмським БТІ 16 вересня 1989 року за № 2381; ОСОБА_5, яка мешкає в м. Ізюмі, вул. Висока № 18, якій на праві приватної власності належить 1/5 частина житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1, згідно свідоцтва про право приватної власності, виданого Ізюмським ПУЖКХ 01 вересня 1989 року та зареєстрованого Ізюмським БТІ І/ІХ-1989 року за № 2381; ОСОБА_3, якій належить 2/5 частини житлового будинку, яка мешкає в м. Ізюмі, вул. Висока, № 18, згідно свідоцтва про право приватної власності, виданого Ізюмським ПУЖКХ 01 вересня 1989 року та зареєстрованого Ізюмським БТІ І/ІХ-1989 року за № 2387.

Відповідно вказаного договору у користування ОСОБА_6 переходить частина будинку, яка складається з житлової кімнати 8, розміром 16,7 км. м., коридору І, розміром 4 км. м., сан вузол 4, розміром 0,9 кв. м., ванної 5, розміром 3,6 кв. м., коридору 6, розміром 2,4 кв. м., шафа 7, розміром 2,3 км. м., кухня 9, розміром 10,5 кв. м., шафа 10, розміром 0,5 кв. м.; у користування ОСОБА_5 переходить частина будинку, яка складається з житлової кімнати 2, розміром 10,4 кв. м., житлової кімнати 3, розміром 14,4 кв. м.; а в користування ОСОБА_3 переходить частина будинку, яка складається з житлової кімнати, розміром 7,6 кв. м., коридору І, розміром 6,8 кв. м., кладова 3, розміром 3,1 кв. м., житлової кімнати 4, розміром 7,9 кв. м., житлової кімнати 5, розміром 14,4 кв. м., житлової кімнати 6, розміром 10,1 кв. м., ванної 7, розміром 4,1 кв. м., кухні 8, розміром 10,4 кв.м.

В користування ОСОБА_6 переходить сарай «Б», «Д», погріб В, гараж Г. Забор № 1 і водопровід № 2 залишаються в загальному користуванні.

Кожний власник користується деревами, прилеглими до цієї частини будинку, котра знаходиться у його користуванні.

Вказаний договір ні ким не оскаржений та не визнаний недійсним.

На підставі договору довічного утримання, посвідченого 14.12.2004 року приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_8, реєстровий номер 2736, позивачу у власність передано 2/5 частини житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 що належала ОСОБА_9

Вказаний порядок, відповідно до ст. 88, 91 ЗК УРСР 1970 року, (який діяв на час укладення договору) є обов'язковим для ОСОБА_2, яка придбала частину житлового будинку у 2004 році. Крім цього, з часу придбання до 2014 року будь-яких питань щодо врегулювання спірних правовідносин або зміну порядку користування земельною ділянкою у позивачів не виникало.

Таким чином, позивачу належить 3/5 частини зазначеного будинку.

Житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 1199 кв.м., розділений на дві квартири, інша квартира належить ОСОБА_3, якій належить 2/5 частини вказаного житлового будинку.

На час звернення до суду сторони користуються земельною ділянкою відповідно до їх часток у будинку.

Перша квартира, що належить відповідачу, загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 40,0 кв.м. складається з чотирьох житлових кімнат, кухні, коридору, ванни та комори, друга квартира загальною площею 68,5 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м., складається з трьох житлових кімнат, кухні, ванни, вбиральні, двох шаф, двох коридорів, тамбура.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В порядку ст.ст. 78-90 ЗК України власники земельних ділянок мають право володіти ними, користуватись ними, господарювати на них.

Стаття 91 ЗК України передбачає обов'язок інших (суміжних) землекористувачів не порушувати їх права, а ч. 1 ст. 106 цього Кодексу - право власника земельної ділянки вимагати від власника сусідньої - сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли.

Згідно з ч.1, 2, 4 ст. 120 ЗК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

За змістом ст. 103 цього Кодексу власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідських земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Судова колегія вважає, що до ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання перейшло право користування земельною ділянкою, яка знаходилася у користуванні ОСОБА_6

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 травня 2017 року клопотання позивача про призначення судово-технічної експертизи було задоволено. Призначено по справі судово-технічну експертизу. На розгляд експерта було поставлено питання:1. Які можливі варіанти порядку користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 з урахуванням ідеальних часток співвласників житлового будинку?

Проведення експертизи було доручено спеціалістам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса. Оплату за проведення експертизи було покладено на ОСОБА_2

Експертом було надано клопотання про надання правовстановлюючих документів на об'єкти нерухомого майна, що розташовані на земельній ділянці, дані про частки співвласників. Надати матеріали топографо-геодезичної (кадастрової) зйомки фактичних меж земельної ділянки № 18/9, яка знаходяться у користуванні (власності) ОСОБА_2 та ОСОБА_3, за адресою АДРЕСА_1 виконану особою, яка має відповідні повноваження на виконання таких робіт (сертифікати), в паперовому вигляді (в т.ч. координати поворотних точок меж та об'єктів нерухомості), а також результати топографо-геодезичних робіт в електронному вигляді (файли*.dmf, *.dxf,). Провести оплату за виконання експертизи відповідно до ухвали суду обов'язок оплати за експертизу покладено на ОСОБА_2 01 вересня 2017 року Харківський науково-дослідний інститут судових експертиз ім. М.С.Бокаріуса надав суду повідомлення про неможливість надати висновку експертизи № 9030.

Відповідно до ч. 1, 2, 3,4, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексі. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч. 1 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Відповідно до постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7 у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо.

Згідно з п. 19 згаданої вище Постанови Пленуму Верховного Суду України у справах про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні сторонам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обгрунтування заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст.ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 606,32 грн.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: