АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з проходженням військової служби,

ВСТАНОВИЛА:
Справа № 760/21799/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10152/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Кицюк В.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з проходженням військової служби, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь 20 000,00 моральної шкоди.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона внаслідок протиправних дій відповідача стала інвалідом III групи, крім того, протиправні дії відповідача спричинили періоди перебування позивача у стресових станах, що все в своїй сукупності негативно відобразилося на стані її здоров`я та моральному самопочутті, оцінивши такі негативні явища на вищезазначену суму, яку вона просить стягнути з відповідача.

Зауважила, що якби Міністерство оборони України вчасно відреагувало на її звернення, то це б не призвело до того, що вона в судовому порядку оскаржувала дії, рішення чи бездіяльність військової частини, оскільки вважала, що відповідач має вплив як профільне міністерство на таку військову частину і в разі належного і вчасного реагування виключило б необхідність для неї потім звертатися в порядку КАСУ до суду із позовами щодо оскарження дій та бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 . Самі такі її звернення до суду в порядку КАСУ зайняли багато часу, що також негативно відобразилося на моральному стані.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що суд першої інстанції проігнорував, що відповідач перенаправляв скарги до органу, на який і писалася скарга, що заборонено законодавством.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними, відтак і їх задоволенні слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та в межах заявлених вимог і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано усіх наведених нею обставин щодо незаконності дій до Міністерства оборони України, виходячи з наступного.

Так, в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить на сторонах спору.

Позивач, звернувшись до суду з позовом, обираючи спосіб захисту своїх прав, заявив вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди саме у зв`язка із його протиправними діями, пов`язаними з не належним виконанням обов`язків, встановлених положеннями Закону України «Про звернення громадян».

На уточнююче питання головуючого, під час апеляційного перегляду справи, позивач підтвердила зазначені підстави для задоволення позовної заяви.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що 10.11.2016 р. засобами поштового зв`язку позивачем направлено Міністру оборони України скаргу від 09.11.2016 р. (а.с.14-20) щодо ймовірного порушення її прав військовою частиною НОМЕР_1 .

Позивач стверджувала, що на дану скаргу ні Міністр оборони України, ні само міністерство відповіді їй не надало, натомість перенаправило цю скаргу для надання відповіді відповідній військовій частині.

Згідно ст.20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особа, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Згідно ст. 24 Закону України «Про звернення громадян» особи, винні у порушенні цього Закону: несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України.

Натомість позивач всупереч положенням ст.ст.57-60 ЦПК України не надала суду доказів цих обставин.

Суд правильно вказав, що листи-відповіді представника Уповноваженого ВРУ з прав людини від 26.01.2017, 03.04.2017 (а.с.29-30) про те, що позивач з приводу ймовірної протиправної бездіяльності відповідача, яка полягає, на її думку, у порушенні законодавства про звернення громадян, зверталася до такого уповноваженого - не є доказом встановленого факту протиправності дій Міністерства оборони України і встановленого факту порушення законодавства про звернення громадян.

Крім того, судам не було надано доказів того, що ОСОБА_1 оскаржувала дії Міністерства оборони України в частині порушення останнім положень Закону України «Про звернення громадян» та їх такі дії були визнані протиправними.

В даній справі предметом розгляду є саме завдана позивачеві моральна шкода,у зв`язку із нібито порушенням відповідачем законодавства про звернення громадян.

Так, згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Разом з тим, як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В супереч наведених норм, позивач не довела ні наявність шкоди, ні протиправність діяння відповідача, ні вини останнього в заподіянні їй моральної шкоди.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки він є недоведений, зважаючи на заявлені вимоги та підстави для їх задоволення.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач посилається на те, що їй було встановлено інвалідність, проте в даному випадку, вона пов`язує це саме із протиправними діями відповідача щодо розгляду її скарг, а не з проходженням військової служби, як то зазначено у висновку МСЕК, а відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року є обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді