Справа № 362/4321/16-ц Головуючий у І інстанції Марчук О. Л.
Провадження № 22-ц/780/601/17 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 4 26.01.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

26 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що у період часу з травня 1988 року по квітень 2011 року він перебував із відповідачкою ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, за час якого вони придбали садовий будинок АДРЕСА_1 та автомобіль марки «SsangYong Actyon».

Посилаючись на статті 69, 70 СК України і статтю 372 ЦК України, просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на автомобіль марки «SsangYong Actyon» та в рахунок компенсації вартості його частини садового будинку НОМЕР_2 і земельної ділянки, просить стягнути з відповідачки на його користь 31 168 гривень 20 копійок, залишивши їх у власності відповідачки.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що місцевий суд порушив вимоги ст. ст. 60, 61, 70 СК України та дійшов до безпідставного висновку про те, що спірне майно було набуте за особисті кошти відповідачки, тому, на його думку, ухвалив необґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було набуто за особисті кошти відповідачки, через що воно є її особистою власністю і не може бути поділене між сторонами.

Проте, колегія не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 7 травня 1988 року по 21 квітня 2011 року (а. с. 7).

6 грудня 2005 року сторони купили садовий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 8, 9, 10), а 23 липня 2008 року було придбано автомобіль марки «SsangYong Actyon» (а. с. 11-12, 13).

Право власності на це спірне майно, набуте сторонами під час шлюбу, було зареєстроване на ім'я відповідачки.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У відповідності до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права

спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі,

суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК

України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання

грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя

відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації

може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України за

умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом

(ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду

відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а

неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними

відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в

цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх

спільній частковій власності.

Оскільки законодавцем презумується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, суд першої інстанції, правильно встановивши факт набуття сторонами спірного майна під час шлюбу, разом з тим безпідставно визнав ту обставину, що це майно було набуте відповідачкою за її особисті кошти і не підлягає поділу між сторонами, оскільки ОСОБА_3 не було надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження цих обставин.

Посилання відповідачки на те, що спірне майно придбавалося за кошти, які їй були надані її батьком, не може бути підставою для визнання цього майна її особистою власністю, оскільки не підтверджує факту сплати саме цих коштів за це майно і не може свідчити про виникнення права особистої власності відповідачки на нього, чого суд першої інстанції не взяв до уваги, внаслідок чого ухвалив необґрунтоване рішення про відмову у позові.

Однак, враховуючи те, що сторони не досягли згоди щодо виділення у власність кожному конкретного спірного майна, а відповідачка не погоджується на виплату грошової компенсації вартості цього майна та його поділ, то позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню із визнанням за сторонами права власності по ? частині на спірне майно, а у задоволенні решти позову відмовити.

За таких обставин апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення місцевого суду скасувати з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по ? частині за кожним на автомобіль марки SsangYong Actyon A200 XDi STD-2, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, садовий будинок НОМЕР_2 та земельну ділянку площею 0,062 га, кадастровий номер НОМЕР_3, розташованих у АДРЕСА_1

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: