Справа № 464/4547/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/3547/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Левика Я.А.

секретаря: Симець В.І.

за участю: представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 29 листопада 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним п.2.8.1. кредитного договору №500496081 від 25 червня 2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» та ОСОБА_3.

Визнано недійсним п.2.8.1. кредитного договору №500976663 від 30 квітня 2015 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» та ОСОБА_3.

Вирішенно питання судових витрат.

Дане рішення оскаржив ПАТ «Альфа Банк» подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що між позивачем та банком був укладений кредитний договір №500496081. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору. Підтвердженням досягнення згоди є підписи представника банку та безпосередньо позичальника ОСОБА_3 Відповідно до п.2.1. умов договору, ОСОБА_3 отримала в ПАТ «Альфа Банк» на власні потреби грошові кошти у розмірі 43 776, 00грн. Згідно п.2.8.1. умов вказаного договору сторони погодили, що комісійна винагорода за управління кредитом в розмірі 2,2 % від суми кредиту сплачується щомісячно за кожен день користування кредитом відповідно до графіку платежів. 30.04.2015 року позивачем та банком був укладений кредитний договір №500976663, відповідно до п.2 цього договору ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 37 936, 18 грн. Згідно п.2.8.1. умов вказаного договору сторони погодили, що комісійна винагорода за управління кредитом в розмірі 2,52 % від суми кредиту сплачується щомісячно за кожен день користування кредитом відповідно до графіку платежів Зазначає, що в разі, якщо ті чи інши умови кредитного договору не влаштовували позивача при його укладенні, позивач не був позбавлений можливості відмовитись від отримання кредитних коштів та отримати кре в іншій банківській установі, а оскільки із підписанням договору сторонами набули взаємних прав та обов`язків, вони є дійсними для них, та відповідно до ст. 526 ЦК Украъни підлягають обов`язковому та належному виконанню.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року і ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що 25 червня 2014 р. між сторонами було укладено кредитний договір №500496081, згідно з яким ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 43776 грн. для власних потреб. У п.2.8.1. даного договору передбачено щомісячну сплату комісійної винагороди банку за управління кредитом в розмірі 2,20% від суми кредиту.

Крім того, 30 квітня 2015 р. між сторонами укладено кредитний договір №500976663, згідно з яким ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 37936,18 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором №500496081 від 25.06.2014 р. У п.2.8.1. даного договору передбачено щомісячну сплату комісійної винагороди банку за управління кредитом в розмірі 2,52% від суми кредиту.

Згідно з ст.55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту (управління кредитом), і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Статтею 215 Цивілього кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Згідно ізч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Частиною 3 ст. 1054 ЦК України передбачено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

За умовами ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

З урахуванням того, що за умовами спірних кредитних договорів від 25 червня 2014 р. та 30 квітня 2015 року банк надав позичальнику кредит для власних потреб, правовідносини між сторонами визначаються, зокрема Законом України "Про захист прав споживачів".

Згідно із ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, зокрема на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Колегія суддів вважає, що посилання апелянта на ту обставину, що оспорювані договори були укладені з урахуванням волевиявлення позивача не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Так, ч.1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 2 ст. 627 ЦК України встановлено імперативну норму, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

З аналізу ст.627 ЦК України випливає, що свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що умови договорів про встановлення щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом в розмірі 2,2% та відповідно 2,52% від суми кредиту суперечить вимогам законодавства, а саме ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а тому п.2.8.1 спірних кредитних договорів №500496081 від 25 червня 2014 р. та №500976663 від 30 квітня 2015 року слід визнати недійсними.

Отже, колегія суддів вважає, що районний суд прийшов до правильного висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Верховний Суд України висловив аналогічний правовий висновок у постанові від 16 листопада 2016 року у цивільній справі №234/169/15ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що ЗУ «Про захист прав споживачів» може застосовуватись лише до правовідносин (спорів), які виникають до укладення кредитного договору, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно та всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та правильно визначив характер спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.209, 303, 304, ст.307, ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді