Справа № 161/6455/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Гринь О.М.
Провадження № 22-ц/773/1556/17 Категорія: 44 Доповідач: Киця С. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі :

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів Грушицького А.І., Шевчук Л.Я.,

секретар - Черняк О.В.,

за участю: представника позивача Мазурка А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Служба у справах дітей Луцької міської ради, про виселення з житлового приміщення за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 жовтня 2017 року в задоволенні позову у даній справі відмовлено.

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу на зазначене рішення, яке вважає незаконним та просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 11 липня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №VO21GI від 28 грудня 2007 року, який укладений між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3 в розмірі 228 973, 33 грн. - звернуто стягнення на предмети іпотеки: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, та належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 06 грудня 2004 року Першою Луцькою держнотконторою за №1-1868, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" 17.01.2005 року за № 8122295. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ПАТ КБ "Приватбанк" понесені витрати пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 1700 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі - 120 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

05 березня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив ОСОБА_3 вимогу про добровільне звільнення разом з усіма зареєстрованими особами в тридцятиденний строк з дня отримання даної вимоги квартири АДРЕСА_1 (а.с.15).

Предмет іпотеки: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 придбаний не за рахунок коштів, які надавалися за кредитним договором від 28 грудня 2007 року № VO21GI, а за договором дарування, посвідченого 06 грудня 2004 року Першою Луцькою держнотконторою за №11868.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що при виселенні з іпотечного житла, придбаного не за рахунок кредиту в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що узгоджуються із нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України "Про іпотеку".

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку".

Згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а тому суд першої інстанції правильно її застосував до правовідносин, що виникли між сторонами.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла надається інше постійне житло.

Квартира, яка передана в іпотеку, придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів. Отже, підстав для виселення відповідача із зазначеної квартири без надання іншого постійного житла немає. Позивачем у позові не ставилось питання про виселення відповідачів із наданням іншого житла, і не зазначалось це житло.

Рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну позивача Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк» відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2017 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді