АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою Київської місцевої прокуратури №9 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської місцевої прокуратури №9, Солом'янського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської місцевої прокуратури № 9, Солом'янського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна в якому просив зобов'язати відповідачів припинити дії щодо обмеження права позивача в користуванні належним йому на праві власності автомобілем MERCEDES-BENZ G500, д.н.з. НОМЕР_1, та зобов'язати відповідачів повернути автомобіль MERCEDES-BENZ G500,д.н.з. НОМЕР_1, в користування позивачеві, а також видати йому ключі від цього автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником арештованого автомобіля.

В рамках кримінального провадження щодо нього, в ході санкціонованого судом обшуку Ухвалою слідчого судді від 28.02.2014 р. на автомобіль було накладено арешт, шляхом заборони будь яким чином розпоряджатися автомобілем.

Посилався на те, що автомобіль не був визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні, а тому відповідачі незаконно обмежили його право у користуванні автомобілем без законних на то підстав.

Справа № 760/18927/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6188/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Усатова І.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, керівник Київської місцевої прокуратури № 9 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення скасувати та закрити провадження по справі.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що судом першої інстанції не враховано, що арешт на автомобіль було накладено в рамках досудового розслідування кримінального провадження та арешт не скасовано в законному порядку, а тому, на думку апелянта, у суду не було правової підстави для витребування майна.

Також апелянта вважає, що дана справа взагалі не може розглядатися в рамках цивільного судочинства та повинна розглядатися в порядку кримінального провадження згідно з умовами передбаченими ст.ст. 174,539 КПК України.

Апелянт вказує, що звертався до суду першої інстанції з клопотанням про закриття провадження по справі, проте судом першої інстанції у задоволенні клопотання було безпідставно відмовлено.

Представники відповідачів підтримали в судовому засіданні апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивач та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили її відхилити.

Треті особи у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у відсутності третіх осіб.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника інших представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою слідчого судді Солом'янського районного суду м. Києва Кізюн Л.І. від 13.01.2014 клопотання старшого слідчого СВ Солом'янського РУ ГУМВС України в м. Києві Світличної Н.І., про проведення обшуку в рамках кримінального провадження, внесеного до СРДР за №0012866 від 06.11.2013 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України задоволено. Надано дозвіл слідчому СВ Солом'янського РУ ГУМВС України в м. Києві Світличній Н.І. дозвіл на проведення обшуку автомобіля «MERCEDES-BENZ G 500». д.н.з. НОМЕР_1, чорного кольору, зареєстрованого на ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою відшукання речей та документів, які містять інформацію про особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, засобів вчинення кримінального правопорушення, а також інших предметів (речей, документів), які мають значення для встановлення істини по кримінальному провадженні (а.с. 10).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою слідчого судді Солом'янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. від 28.02.2014 накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_1, а саме: на автомобіль марки«MERCEDES-BENZ G 500», д.н.з. НОМЕР_1, у вигляді заборони розпоряджатися будь-яким чином цім майном.

У вказаній ухвалі міститься посилання на те, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого та може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся із клопотанням про арешт майна, а саме, з метою забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна підозрюваного ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме автомобіля марки «MERCEDES-BENZ G500», д.н.з НОМЕР_1 (а.с. 8-9).

Згідно відповіді від 09.03.2016, наданої адвокату ОСОБА_1 - Антонову Є.Г. Солом'янським УП ГУНП у м. Києві, досудове розслідування у кримінальному провадженні №0012866 було закінчено в порядку ст. 290 та 01.08.2014 до Солом'янського районного суду м. Києва було направлено обвинувальний акт (а.с. 12)

Судом першої інстанції також встановлено, що на час розгляду справи, кримінальна справа №760/16541/14-к, за фактом вчинення ОСОБА_8, кримінальних правопорушень, передбачених п. п. 6, 11, 12, ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 317 КК України, ОСОБА_9, кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 317 КК України, ОСОБА_1, кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. З, 5, ст. 27 п.п. 6, 11, 12, ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. З ст. 307, ч. 2 ст. 317 КК України, ОСОБА_10, кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, п.п. 6, 11, 12, ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. З ст. 307, ч. 2 ст. 317 КК України, знаходиться в провадженні Солом'янського районного суду м. Києва.

В даному кримінальному провадженні триває судовий розгляд, досліджуються докази обвинувачення, однак ні автомобіль, ні ключі від нього, як і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, не були визнані речовими доказами по кримінальному провадженню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником автомобіля марки «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_1, ухвалою слідчого судді Солом'янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. від 28.02.2014 накладено арешт на вказаний автомобіль у вигляді заборони розпоряджатися будь-яким чином цим майном, проте ні автомобіль, ні ключі від нього, як і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу не були визнані речовими доказами по кримінальному провадженню, отже, ненадання відповідачами позивачу права користування вказаним майном, порушуються права позивача у користуванні належним йому автомобілем.

Колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, не врахував, що позивач обрав не правильну стратегію свого захисту, що призвело до помилкового задоволення позову.

В п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить на сторонах спору.

Позивач, звернувшись до суду з позовом, обираючи спосіб захисту своїх прав, заявив, що в рамках кримінального провадження щодо нього, в ході санкціонованого судом обшуку слідчим було вилучено в нього автомобіль та накладено нього арешт. Проте, оскільки на даний час ні автомобіль, ні ключі від нього не визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, то на думку позивача, відповідачі незаконно зберігають автомобіль себе.

Проте з такими доводами позивача погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.7 ст.236 КПК України вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Згідно ст.169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено:

1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним;

2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна;

3) у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу;

4) у разі скасування арешту.

Частиною п'ятою статті 171 КПК України визначено, що клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Частиною шостою статті 173 КПК України встановлено, що Ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна слідчий суддя, суд постановляє не пізніше сімдесяти двох годин із дня находження до суду клопотання, інакше таке майно повертається особі, у якої його було вилучено.

Як вже було вказано, ухвалою слідчого судді Солом'янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. від 28.02.2014 накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_1, а саме: на автомобіль марки «MERCEDES-BENZ G 500», д.н.з. НОМЕР_1, у вигляді заборони розпоряджатися будь-яким чином цим майном. У вказаній ухвалі міститься посилання на те, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого та може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся із клопотанням про арешт майна, а саме, з метою забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна підозрюваного ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме автомобіля марки «MERCEDES-BENZ G500», д.н.з НОМЕР_1 (а.с. 8-9).

Пунктом 1 частини 1 статті 303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, зокрема, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна.

Тобто, законодавцем визначена чітка процесуальна можливість особи на оскарження дій слідчого, у разі незгоди з ними.

Проте, ОСОБА_1 своїм правом не скористався, не надав суду належних доказів на підтвердження реалізації своїх прав щодо оскарження дій слідчого в рамках кримінального провадження.

Крім того будучи обмеженим у розпорядженні автомобілем ОСОБА_1 мав та на цей час має право звернутись до слідчого або до суду з заявою про передачу автомобіля на відповідальне зберігання, тим самим забезпечивши собі користування належним йому майном.

Суд встановив, що позивач не звертався з заявою про передачу йому автомобіля на відповідальне зберігання, а тому як пояснила представник прокуратури автомобіль був переданий на відповідальний арешт майданчик.

Колегія суддів вважає, що позивач передчасно звернувся до суду за захистом свого цивільного права, оскільки порушення його права у розумінні Цивільного кодексу України ще не відбулося, так як позивач не звертався до слідчого та до суду в провадженні якого знаходиться кримінальна справа з заявою про передачу йому на відповідальне зберігання належного йому автомобіля, та не надав доказів на підтвердження незаконного утримання та перешкод у користуванні належним йому майном у розумінні ст. 387 ЦК України.

Усі інші питання які пов'язані з діями слідчого, які позивач вважає неправомірними вони можуть бути оскаржені тільки у порядку передбаченому КПК України.

Судом першої інстанції не було взято до уваги зазначеного, що призвело до ухвалення помилкового рішення про задоволення позовних вимог.

Що стосується вимог апелянта щодо закриття провадження по справі, то вказаний довід колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна або захистом майнових прав відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Вимоги щодо захисту прав власника на витребування майна з чужого незаконного володіння розглядаються тільки в порядку цивільного судочинства, а тому доводи апелянта в цій частині безпідставні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.218, 303-304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Київської місцевої прокуратури № 9 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді