Справа № 462/6906/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/783/5711/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2, позивача - ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_13, за участю третіх осіб: Відділу Держгеокадастру у м. Львові Львівської області, ОСОБА_6, про визначення часток та припинення права спільної сумісної власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а:

В грудні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати за ОСОБА_3 право власності на 18/100 ідеальних часток, площею 0,018 га у праві спільної часткової власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, яка знаходиться по вул. Бортнянського, 54 у м. Львові, а за ОСОБА_7 визнати право власності на 8/100 ідеальних часток, площею 0,008 га у праві спільної часткової власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, яка знаходиться по вул. Бортнянського, 54 у м. Львові, також припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на земельну ділянку на вул. Бортнянського, 54 у м. Львові. Свої позовні вимоги мотивують тим, що 20.12.2016 року між ними та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_6 було укладено договір дарування 26/100 ідеальних часток житлового будинку, за умовами якого вони подарували, а ОСОБА_6 прийняв в дарунок 26/100 ідеальних часток житлового будинку № 54 на вул. Бортнянського, 54 у м. Львові разом з відповідною частиною господарських будівель і споруд. Водночас, вони є співвласниками земельної ділянки за адресою: м. Львів, вул. Бортнянського, 54 разом зі співвласниками відповідачами у справі. При цьому вказали, що вони мають намір подарувати ОСОБА_6 належні їм частки земельної ділянки, однак відповідачі відмовляють їм в укладенні договору про визначення розміру часток у праві спільної власності на земельну ділянку, що й стало причиною звернення з даним позовом до суду.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 серпня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_13, за участю третіх осіб: Відділу Держгеокадастру у м. Львові Львівської області, ОСОБА_6 - про визначення часток та припинення права спільної сумісної власності на земельну ділянку - відмовлено.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 серпня 2017 року оскаржив представник позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що 20 грудня 2016 року між позивачами та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_6 було укладено договір дарування 26/100 ідеальних часток житлового будинку, за умовами якого вони подарували, а ОСОБА_6 прийняв в дарунок 26/100 ідеальних часток житлового будинку № 54 на вул. Бортнянського, 54 у м. Львові разом з відповідною частиною господарських будівель і споруд. Водночас, вони є співвласниками земельної ділянки за адресою: м. Львів, вул. Бортнянського, 54 разом зі співвласниками - відповідачами у справі. При цьому вказали, що вони мають намір подарувати ОСОБА_6 належні їм частки земельної ділянки, однак відповідачі відмовляють їм в укладенні договору про визначення розміру часток у праві спільної власності на земельну ділянку.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що саме участь у справі набувача за договором дарування 26/100 ідеальних часток житлового будинку від 20 грудня 2016 року - ОСОБА_6 в якості третьої особи на стороні позивача свідчить про відсутність між ними спору, суперечок та намір укласти договір відчуження належних їм часток земельної ділянки, після їх визнання судом. На думку апелянта, суд першої інстанції у своєму рішенні мав застосувати висновок, викладений у п. 18 - 1 Постанови Пленуму Верховного Суду № 7, згідно ст. 360 -7 ЦПК України.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивачами не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, оскільки 27.10.2016 року ними - ОСОБА_3 та ОСОБА_7 подаровано 26/100 ідеальних часток житлового будинку № 54 на вул. Бортнянського у м. Львові третій особі, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_6, а відтак правових підстав для визнання за ними права спільної часткової власності на відповідні ідеальні частки земельної ділянки за адресою: м. Львів, вул. Бортнянського, немає.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається наступне.

27.10.2016 року між позивачами ОСОБА_3 та ОСОБА_7 і третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивачів - ОСОБА_6 був укладений договір дарування 26/100 ідеальних часток житлового будинку, за умовами якого дарувальники (ОСОБА_3 та ОСОБА_7В.) дарують, а обдаровуваний ОСОБА_6 прийняв в дарунок 26/100 ідеальних часток житлового будинку № 54, позначеного на плані літерою «А-1», разом з відповідною частиною господарських будівель і споруд на вул. Бортнянського у м. Львові (а.с. 5-6).

Згідно п. 2 договору дарування будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :004:0032 (а.с. 5-6).

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого ОКП ЛМР «БТІ та ЕО» 25.09.2009 року за № 23955900, реєстраційний номер РПВН 28372589, вбачається, що 26/100 ідеальних часток будинку № 54 по вул. Бортнянського у м. Львові належать дарувальникам на праві спільної часткової власності: 18/100 ідеальних часток житлового будинку - ОСОБА_3, а 8/100 ідеальних часток житлового будинку - ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на частину житлового будинку, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради 17.08.2009 року (а.с. 7-9).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого ОСОБА_14 - Державним реєстратором на нерухоме майно Реєстраційної служби ЛМУЮ Львівської області 29.07.2013 року за індексним номером 7151852, земельна ділянка площею 0,1 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :004:0032, на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 7151944 від 29.07.2013 року та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-016 від 11.10.2016 року (а.с.10-13, 64-76).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно з нормою ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 368 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків встановлених законом, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно із ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитися у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до п. п. 1, 2, 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення; якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача; у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (в редакції Закону від 5 листопада 2009 року № 1702-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю»).

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Статтею 377 ЗК України також встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків) (в редакції Закону від 5 листопада 2009 року № 1702-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю»).

Згідно п. 18 підпункту «г» постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ; (Підпункт «ґ» пункту 18 із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2).

Окрім того, пунктом «е» частини першої ст. 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 лютого 2015 року (справа № 6-2цс15).

На підставі викладеного та з огляду на визначений у ст.120 ЗК України принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що позовні вимоги про визнання: за ОСОБА_3 право власності на 18/100 ідеальних часток, площею 0,018 га у праві спільної часткової власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, яка знаходиться на вул. Бортнянського, 54 у м. Львові; та за ОСОБА_7 право власності на 8/100 ідеальних часток, площею 0,008 га у праві спільної часткової власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, яка знаходиться на вул. Бортнянського, 54 у м. Львові, є безпідставними.

Необхідно зазначити, що суд першої інстанції при ухваленні зазначеного рішення послався на ст. 377 ЗК України в попередній редакції, проте це не призвело до неправильного вирішення справи, що, у свою чергу, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно, безпідставною є і вимога позивачів щодо припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на земельну ділянку на вул. Бортнянського, 54 у м. Львові, оскільки така їм не належить, так як співвласником спірної земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала їм, попереднім співвласникам, є третя особа - ОСОБА_6, право на яку до нього перейшло у зв'язку з переходом права власності на 26/100 ідеальних часток житлового будинку на підставі договору дарування.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що права та інтереси позивачів не порушені, а тому відсутні підстави для задоволення даної позовної вимоги.

Згідно частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтами не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 серпня 2017 року немає.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 серпня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_15