Справа № 452/1237/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"22" грудня 2017 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого судді Кравціва В.І.,

з участю секретаря Добрянського І.І.,

позивача ОСОБА_1,

його представника адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Інтернешнл» про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 16 травня 2017 року предявив и позов до товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Інтернешнл» (далі ТзОВ «ОСОБА_4 Інтернешнл» про стягнення коштів за роботу в надурочний час в розмірі 32 340,00 грн., невикористану відпустку в розмірі 3 950,00 грн., роботу у вихідні дні в розмірі 25 256,00 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.

У обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що відповідно до строкового трудового договору від 07.07.2016 № 343 він був прийнятий на роботу у відповідача на посаду водія автотранспортних засобів і за виконання обовязків, передбачених строковим трудовим договором, оплата праці працівника складалася із окладу в розмірі 8700 грн., згідно штатного розкладу, а також встановлювався пятиденний тиждень тривалістю 40 годин, з обідньою перервою з 13 до 14 год., вихідні дні: субота та неділя та згідно наказу від 13 грудня 2016 року № 598 він звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто за угодою сторін, але йому ні за роботу в надурочні години, ні за невикористану відпустку, ні за роботу у вихідні дні не було проведено розрахунок.

Так, працівнику надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 24 календарні дні.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

За невикористану відпустку йому не оплатили 3 950 грн.

Згідно із ст. 106 КЗпП України за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки.

Факт надурочних робіт стверджуються товаро-транспортними накладними та подорожніми листами.

Відповідно подорожніх листів він, ОСОБА_1, відпрацьовував надурочних годин мінімум 3 години в день, тобто за роботу в надурочний час заборгованість підприємства становить 2 340 грн. за один день.

Відповідно до ст. 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі: працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.

Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.

На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Так, 6 місяців він працювали в суботу і тому заборгованість підприємства з оплати у вихідний день становить 15 800 грн.

ОСОБА_2 цього, 3 місяці вони працювали ще й у неділю, тобто заборгованість за роботу в неділю складає 9 456 грн.

Працювати по вихідних днях їх змушувало керівництво під загрозою звільнення з роботи.

Ураховуючи незаконні дії відповідача, він, ОСОБА_1, зазнав моральних страждань, які оцінює у розмірі 100 000 грн., а саме через те, що був змушений працювати у вихідні дні та надурочні дні, не маючи змоги здійснювати догляд за своєю хворою бабою.

Відповідач у встановлений законом строк подав письмове заперечення проти позову, в обґрунтування якого посилався на те, що позивачем порушено строк звернення до суду. Так, у позовній заяві позивач визнає, що його було звільнено 30.12.2016, він ознайомлений із наказом звільнення, вчасно одержав трудову книжку із відповідним записом, а позовну заяву датовано 16 травня 2017 року, тобто більше ніж через 4,5 місяці з моменту, коли позивач довідався про факт, який він вважає незаконним і який оскаржує.

Позовні вимоги про стягнення 32 340 грн. за роботу в надурочний час і 25 256 грн. за роботу у вихідні дні є безпідставними з огляду на відсутність доказів роботи в надурочний час і роботу у вихідні дні.

Надані суду копії подорожніх листів вантажного автомобіля та/або документів, складених іноземною мовою, очевидно, не належать ТзОВ «ОНУР ОСОБА_4 Інтернешнл», з яким позивач перебував в трудових відносинах.

За клопотанням (листом) Самбірського відділу поліції Головного управління національної поліції у Львівській області, реагуючи на звернення ОСОБА_1 та інших, Головним управлінням Держпраці у Київській області було проведено перевірку ТзОВ «ОНУР ОСОБА_4 Інтернешнл» на предмет додержання законодавства про працю. Факти порушень законодавства, зокрема в частині нормування праці і виконання фінансових зобовязань перед працівниками, про які зокрема, стверджує позивач, не підтвердилися.

Позовна вимога про стягнення моральної шкоди за твердженнями позивача є наслідком наведених обставин, що склалися з вини ТзОВ «ОНУР ОСОБА_4 Інтернешнл». Обставини виконання вимог щодо норм охорони праці, не можуть

служити підставою для заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки лише неправомірні дії чи бездіяльність і порушення прав є підставою для стягнення моральної шкоди відповідно до ст. ст. 23 і 1167 ЦК України та ст. 237- 1 КЗпП України.

Під час судового розгляду позивач та його представник посилалися на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача у заперечення позову посилався на обставини, викладені у письмовому запереченні.

Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову в позові з таких підстав.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Із копії трудової книжки та строкового трудового договору від 7 липня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 8 липня 2016 року був прийнятий на посаду водія транспортних засобів у ТзОВ «ОСОБА_4 Інтернешнл», згідно пунктів 11-13 цього Договору за виконання обовязків, передбачених цим строковим трудовим договором, оплата праці працівника оклад 8700.00 грн., згідно штатного розкладу, працівнику надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 24 календарні дні та встановлюється пятиденний тиждень тривалістю 40 годин, з обідньою перервою з 13 до 14 год., вихідні дні: субота та неділя і 30 грудня 2016 року ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (а. с. 4-5, 6).

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 116 цього Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Із довідки, розшифровки нарахування доходу ОСОБА_1 та розпоряджень про виплату доплати вбачається, що ОСОБА_5 працював у ТОВ «ОСОБА_6 Інтеренешнл» на посаді водія автотранспортних засобів з 8 липня 2016 року по 30 грудня 2016 року і у цей період йому нарахований дохід в сумі 63 970,67 грн., у вересні, жовтні та листопаді того ж року йому встановлено та виплачено доплату в сумі 3 090,00 грн., 3190.00 грн. та 3140,00 грн. відповідно і в грудні 2016 року йому виплачено 4 422,00 грн. компенсації за невикористану відпустку (а. с. 46, 47, 79-84, 85, 86).

Із направлення про переведення перевірки та акта перевірки додержання субєктом господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування у ТзОВ «ОСОБА_4 Інтернешнл» вбачається, що 21 лютого 2017 року на вказаному підприємстві проведено перевірку, під час якої встановлено, що тривалість робочого дня не перевищує 40 годин на тиждень, забезпечений достовірний облік виконуваної працівниками роботи, забезпечено бухгалтерський облік витрат на оплату праці, розмір мінімальної заробітної плати дотриманий; належно заповнена трудова книжка видається працівникові у день звільнення і проводиться з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП, тобто порушень трудового законодавства на підприємстві не виявлено (а. с. 48, 49-59).

Тобто, наведеними доказами спростовуються посилання позивача ОСОБА_1 щодо порушення відповідачем трудового законодавства, а саме: не проведення йому оплати за роботу в надурочний час, за роботу у вихідні дні та грошової компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Надані позивачем подорожні листи, як докази роботи в надурочний час та у вихідні дні, суд відхиляє, оскільки вони видані підприємством, із яким позивач не перебував у трудових відносинах, датовані вони травнем червнем 2016 року, а позивач працював у ТзОВ «ОСОБА_4 Інтеренешнл» на посаді водія автотранспортних засобів з 8 липня 2016 року

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Так як відповідачем не було допущено незаконних дій чи бездіяльності, унаслідок яких було б порушено право позивача оплату за роботу в надурочний час, за роботу у вихідні дні та грошову компенсація за не використану щорічну відпустку, то відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити за недоведеністю позовних вимог у позові ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Інтернешнл» про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст повного рішення буде складено 3 січня 2018 року.

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, м. Самбір, вул. Білозіра, 2/24, Львівської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків 338500677.

Відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Інтернешнл», адреса: м. Київ, вул. Саперно-Слобідська, 22 «А», нежитлове приміщення № 1 по № 14 групи приміщень № 309, .

Суддя