АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 596/981/17Головуючий у 1-й інстанції Лисюк І.О.
Провадження № 22-ц/789/986/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2017 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Фащевська Н. Є., Щавурська Н. Б.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

з участю - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Гусятинського районного суду Тернопільскої області від 30 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного суду м.Києва, Державної казначейської служби України про зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

27.06.2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом.

В обгрунтування позову зазначає, що 29.05.2017 року в Печерський районний суд м.Києва поступила його скарга на бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо внесення відомостей до ЄДРДР за його заявою про злочин. Згідно ст. 304 КПК України термін розгляду таких заяв має відбуватись не пізніше 72 годин, проте станом на 26.06.2017 року його скарга не лише не розглянута, а й не призначена до розгляду. Вищевказані дії Печерського районного суду м. Києва, позбавили його права на справедливий суд в розумні строки та завдали йому моральної шкоди. Він вимушений звертатись до суду, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребує від нього додаткових зусиль для організації його життя, хід якого повністю порушений.

Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30.06.2017 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1, оскільки суд як орган, що здійснює правосуддя не може бути відповідачем у цивільній справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Вказує, що ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно рішення Конституційного Суду України у справі №1-17 2001 акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.

Зазначає, що ст. 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Вказує, що позови про відшкодування шкоди завданої особі незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю суду можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав і вказав, що він неодноразово звертався в Печерський районний суд, телефонував і на гарячу лінію, щоб вияснити чи його скарга зареєстрована.

Оскільки процесуальним законодавством не передбачено можливості оскаржувати бездіяльність окремих працівників суду, а передбачено тільки можливість оскаржувати ухвали і рішення суду, то він звернувся в суд з вищевказаним позовом.

Право на звернення з таким позовом, щодо актів, дії або бездіяльність посадових і службових осіб органів судової влади, йому гарантовано рішенням Конституційного Суду України у справі №1-17 2001.

Зазначив, що його позов складався з двох вимог - він оскаржив адміністративну бездіяльність працівників суду і вимагав відшкодування моральної шкоди за рахунок держави.

Вказав, що навіть якщо суд першої інстанції і вважав, що позов в частині щодо дій суду не міг бути розглянутий судом, то в частині відшкодування шкоди державою підстав для відмови у відкритті провадження у суду першої інстанції не було і як Конституцією України так і нормами ЦПК України передбачено, що держава може бути відповідачем по справі.

Від Печерського районного суду м.Києва надійшла заява у якій суд просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. Вказано про можливість розгляду справи у відсутності представника суду.

Державна казначейська служба України, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, не забезпечила явку представника в судове засідання.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (995_004), ратифікованої Законом від 17.07.97 N 475/97-ВР ( 475/97-ВР ), гарантує кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної справи, в якій вона є стороною.

Враховуючи вказане, відсутність доказів поважності причин через які представник Державної казначейської служби України не може прибути в судове засідання, обов'язок суду розглянути скаргу на ухвалу суду протягом п'ятнадцяти днів, колегія суддів не вбачає правових підстав для відкладення розгляду справи і вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності, належно повідомленого відповідача.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що суд як орган, що здійснює правосуддя не може бути відповідачем у цивільній справі.

Колегія суддів не погоджується з вказаним в ухвалі висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно позовних вимог ОСОБА_1 просить суд першої інстанції зобов'язати Печерський районний суд м.Києва призначити до розгляду його скаргу на бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо внесення відповідних відомостей до ЄРДР і стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 13 (тринадцять) копійок.

Згідно ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Суд першої інстанції вирішуючи питання про відкриття провадження залишив поза увагою той факт, що позовна заява містить дві самостійні позовні вимоги: 1) щодо адміністративної діяльності суду і 2) щодо стягнення моральної шкоди.

В ухвалі від 30.06.2017 року, суд першої інстанції не мотивував належним чином, чому позовні вимоги до держави про стягнення моральної шкоди не підлягають розгляду, а обмежився тільки мотивуванням відмови у відкритті провадження в частині позову до Печерського районного суду м.Києва.

Вирішуючи питання про відкриття провадження суд не був позбавлений можливості відкрити провадження по одних позовних вимогах і відмовити у відкритті провадження по інших, але при цьому мав обов'язок належним чином мотивувати свої дії.

Судом першої інстанції не враховане наступне.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини (далі - Суд), юрисдикцію якого визнано Україною та остаточні рішення якого є обов'язковими до виконання Україною (ст. 46 Конвенції, ст. Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У справі «Balatskyy v. Ukraine» (app. № 34786/03), суд визнав порушення права заявника на доступ до суду, зазначивши при цьому, що неможливо припустити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не гарантував сторонам, що спір щодо їх прав та обов'язків цивільного характеру буде остаточно вирішено (див. Multiplex v. Croatia, № 58112/00, p. 45; Kutic v. Croatia, № 48778/99, p. 25; Sukhorubchenko v. Russia, № 69315/01, p. 43)

Необхідність визнання обов'язковості практики Європейського суду з прав людини законодавчо ґрунтується на нормах п. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 р., згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а також ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., у якій зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вказане суд першої інстанції допустився процесуальної помилки обмеживши позивача у праві на розгляд його позову, належним чином не мотивувавши відмову у відкритті провадження по позовних вимогах позивача, зробив передчасний висновок, не встановив предмет позову.

Вказаний висновок апеляційного суду відповідає і правовій позиції Верховного Суду України викладеній в постанові від 01 березня 2017 року у справі за № 6-3139цс17, яка є обов'язковою для застосування згідно ст. 360-7 ЦПК України.

Згідно ст. 311 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи вказане, ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що згідно вимог ст. 311 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 311, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Ухвалу Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 червня 2017 скасувати, а справу повернути в суд першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді