АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 643/9480/13-ц Головуючий суддя І інстанції Сугачова О. О.
Провадження № 22-ц/790/4452/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про обмеження права виїзду
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: -Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 20 березня 2017 року за виділеними матеріалами по цивільній справі за поданням головного державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3,

встановила :

У березні 2017 року державний виконавець Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області звернувся до суду з поданням, в якому просив тимчасово заборонити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорту громадянина України ОСОБА_3 до виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

В обґрунтування свого подання зазначив, що ОСОБА_3 частково сплатив суму боргу у розмірі 24000 грн.00 коп. у повному обсязі зобов'язання залишаються не виконані.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року подання задоволено. Тимчасово заборонено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України (без вилучення закордонного паспорту) до виконання зобов'язання, покладеного за виконавчим листом 643/9480/13-ц, виданого 25.09.2014 згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 02.10.2013 про стягнення боргу. Покладено обов'язки виконання рішення на адміністрацію Державної прикордонної служби України.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду представник ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання виконавця. При цьому посилався на те, що ухвала суду необгрунтована, справу розглянуто без виклику ОСОБА_3

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, відповідно до ст. 305 ЦПК України за відсутності всіх осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області знаходиться виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 643/9480/13-ц, виданого 25.09.2014 Московським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 суму боргу у загальному розмірі 78331 грн.56 коп.

На виконання зазначеного виконавчого документу, 14 жовтня 2014 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 45208875 та надано строк для самостійного виконання до 20 жовтня 2014 року. Проте, у визначений державним виконавцем строк рішення суду виконано не було.

В якості забезпечення виконання виконавчого документу, державним виконавцем винесено постанову від 28 листопада 2014 року про накладення арешту на все майно боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Задовольняючи подання суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 свідомо не виконує рішення суду, а вказані обставини можуть свідчити про ризик виїзду боржника за кордон, що може призвести до унеможливлення виконання судового рішення. Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 ст. 6 цього Закону передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Згідно п. 18 ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21 квітня 1999 року у редакції, що була чинна на момент відкриття виконавчого провадження стосовно ОСОБА_3, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Однак, в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази про те, що вказана постанова ним була отримана, відсутні зворотні повідомлення.

За ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованою законом України № 475/97-ВР від 17.07.97р., який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобіганню злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи із вимог ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за поданням державного виконавця, погодженим із начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 7. абз. 2. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених зокрема, за позовами, що випливають із кредитних правовідносин, у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" та статтею 377-1 ЦПК, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, викладених у Листі від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Крім того, за положенням ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим більше, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що ним було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

З аналізу приписів ч.2 ст.10 ЦПК України у системному зв'язку з п.18 ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 377-1 ЦПК України, вбачається, що при вирішенні питання про обмеження виїзду за кордон на державного виконавця покладено обов'язок доведення наявності навмисного чи іншого свідомого ухилення боржника від виконання обов'язків, покладених на останнього за рішенням суду, та доведення перед судом їх переконливості.

Із наданої відповіді Департаменту містобудування архітектури та генерального плану Харківської міської ради № 2593/0/22-15 від 07.09.2015 року вбачається, що нерухоме майно, належне ОСОБА_3 на праві власності -відсутнє. Будь-яких інших доходів втому числі і пенсію не отримує.

При цьому суд не надав належної оцінки тому факту, що боржник частково вже виконав зобов'язання за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02.10.2013 про стягнення боргу. Як вбачається з наданих ОСОБА_3 копій квитанцій про сплату заборгованості ним сплачено частково суму боргу у розмірі 31000 грн.00 коп. в період з серпня 201 по квітень 2017 року. З урахуванням цього, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про навмисне чи інше свідоме ухилення боржника від виконання обов'язків, покладених на нього рішенням суду про стягнення заборгованості, висновки суду про необхідність обмеження права боржника у виїзді за кордон є необґрунтованими і такими, що не відповідають наведеним нормам матеріального і процесуального права.

Тому з передбачених п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України підстав колегія суддів скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання про відмову у задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 3 ч. 2 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст. 312, ст.ст. 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 20 березня 2017 року - скасувати.

У задоволенні подання головного державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3- відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий суддя

Судді колегії