Провадження № 22-ц/780/759/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 02.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

02 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Суханової Є.М.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, комунальне підприємство Київської обласної ради "Південне бюро технічної інвентаризації", про визнання права власності на частку майна, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати за нею право власності на ? частин квартири АДРЕСА_1.

Посилалась на те, що з 19 листопада 1966 року до 10 січня 2001 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, під час якого ними за спільні кошти було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та гараж у кооперативі «Панфіловець».

14 січня 2015 року ОСОБА_5 помер, його спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_2, яка вважає квартиру і гараж своїм особистим майном і не визнає прав ОСОБА_3 на частку в цьому майні.

ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву про визнання спірної квартири особистою власністю її померлого чоловіка ОСОБА_5, як придбана ним за особисті кошти під час роздільного проживання з ОСОБА_3 при фактичному припиненні з нею шлюбних відносин ще у грудні 1999 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 було задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності ? частини квартири АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову та відмову у первісному позові, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_3 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові з підстав пропуску позивачкою строку позовної давності. В іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року вказане рішення суду апеляційної інстанції у частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна було скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, а відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірне майно було придбане за спільні кошти під час шлюбу позивачки з померлим ОСОБА_5, то у такому випадку позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на ? частину спірної квартири підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 19 листопада 1966 року. Рішенням Білоцерківського міського суду від 30 жовтня 2000 року шлюб між ними було розірвано (т.1, а.с.47). Реєстрація розірвання шлюбу у відділі РАГС Білоцерківського міського управління юстиції відбулася 10 січня 2001 року, актовий запис № 19 (т. 1, а.с.8).

22 серпня 2001 року ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_2 (т.1, а.с.46)

14 січня 2015 року ОСОБА_5 помер (т.1, а.с.51). За заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини від 05 лютого 2015 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 була заведена спадкова справа № 2/2015, копія якої долучена до матеріалів справи (т.1, а.с.107-159)

З матеріалів справи також вбачається, що однокімнатна квартира № 47 по вул. Чуйкова в будинку № 37 в м. Біла Церква була придбана ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 21 листопада 2000 року (т.1, а.с.50).

Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сімю України, що був чинний на час придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що оскільки спірна квартира була придбана ОСОБА_5 та ОСОБА_3 за час шлюбу, то вона є спільною сумісною власністю подружжя, через що ухвалив законне і обґрунтоване рішення у частині визнання за ОСОБА_3 право власності на ? частину вказаної квартири.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що ОСОБА_3 не було пропущено строку позовної давності, оскільки неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

Разом з тим, доводи ОСОБА_2 про те, що зазначене житло було особистою власністю померлого ОСОБА_5, не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 309 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2016 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на частку майна залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: