Справа № 445/1045/17 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"як П.В.
Провадження № 22-ц/783/6348/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дітей, -

встановила:

У липні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дітей в розмірі 11686,27 грн.

Вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Золочівського райсуду Львівської області від 03.05.2017 року вирішено стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання синів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в розмірі 1/3 усіх видів його доходу щомісяця і до досягнення дітьми повноліття. Діти проживають з нею. З серпня 2016 року вона несе додаткові витрати на сина ОСОБА_4, який відвідує дошкільний заклад. Загальна сума витрат на дитячий садок становить 1757,25 грн. Окрім цього, діти часто хворіють, що тягне додаткові витрати, зокрема: син ОСОБА_4, протягом 2017 року, хворів на гострий трахеїт, назофарингіт, обструктивний бронхіт. Лікар в медичній карті рекомендував сину ОСОБА_4 санаторно-курортне лікування на морі тривалістю 10 днів. У зв'язку з цим, вона завезла сина на море в Затоку і витрати на таке лікування становлять 15455,6 грн. В сина ОСОБА_5 протягом 2017 року були поставлені такі діагнози: гострий трахеобронхіт, тонзилофарингіт. Загальна сума на його лікування становить 6159,7 грн. Враховуючи вказане вважає, що все це є додатковими витратами, які також повинен нести відповідач, а 50% загальної суми таких витрат становить 11686,27 грн., які просила стягнути з відповідача.

Оскаржуваним рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 13 вересня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 одноразово шляхом покриття фактично понесених витрат у розмірі 1059,42 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 58 грн.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2, вважає оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Покликаючись на те, що відповідно до статті 185 СК України батьки забов»язані брати участь у додаткових витратах на дитину, однак батько дітей, відповідач прохання про допомогу ігнорував, ухилявся надавати фінансову допомогу на лікування дітей, оплату дитячого садка, вважає, що має право на вимогу про стягнення додаткових витрат, оскільки такі викликані особливими обставинами.

Однак, суд безпідставно відмовив у стягненні відповідної суми, не дивлячись на покази лікаря, допитаної в якості свідка.

Просить рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 вересня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення відповідача ОСОБА_3 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів приходить переконання, що подану апеляційну скаргу необхідно відхилити враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить висновку, що оскаржуване рішення районного суду відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що витрати понесені у зв'язку з оплатою навчання дитини у дитячій установі не можуть вважатися додатковими витрати на дитину в розумінні положень ст. 185 СК України. Особливі обставини для навчання дитини саме у цьому дошкільному закладі, позивачем не наведені. Які саме здібності дитини розвиваються у цьому навчальному закладі, що потребує додаткових витрат на дитину, позивачем не зазначено.

Суд дійшов висновку, що загалом дошкільне навчання дитини, як її природна потреба та обов'язок батьків, охоплюється питанням стягнення аліментів та не може розглядатись як додаткові витрати на дитину, оскільки відповідну підготовку до школи має пройти кожна дитина, а особливі обставини вказують виключні випадки участі батьків у додаткових витратах на дитину.

Також, суд відмовив у стягненні з відповідача половини витрат, що складаються з вартості оздоровлення та проживання у санаторії «Біла Акація» у м. Одеса, оскільки відсутні докази фактичного понесення таких витрат, а роздруківка з інтернет сторінки вказаного санаторію не є належним та допустимим доказом і не підтверджує факту перебування позивача з сином ОСОБА_4 у цьому санаторному закладі у вказаний період.

Представлені проїзні документи на проїзд позивача ОСОБА_2 до місця оздоровлення, не є додатковими витратами на дитину.

При цьому, суд стягнув половину вартості ліків з урахуванням вказаних у чеках знижок, які були рецепторно рекомендовані дитині, а також придбані позивачем аналоги таких препаратів, половину вартості проїзних документів ОСОБА_6, при цьому звернув увагу, що необхідність придбання інших ліків (чеки від 21.07.2016, 29.08.2016, 30.07.2016, 11.07.2016, 04.10.2016, 06.10.2016) не підтверджується медичною документацією та за своєю суттю не є додатковими витратами на дитину.

Також, суд стягнув з відповідача в користь позивача, яка звільнена від сплати судового збору, судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, однак рішення суду у відповідних частинах відповідачем не оскаржується.

Зважаючи на те, що рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 вересня 2017 року позивач ОСОБА_2 оскаржує лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів за правилами ст. 303 ЦПК України, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в іншій частині не перевіряє.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони у справі мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_1 (а.с. 9, 10).

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 03.05.2017 року з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу), але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму, починаючи з 02.03.2017 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 4-6).

Крім цього, згідно із рішення Золочівського районного суду Львівської області від 10.11.2016 року, з відповідача стягуються аліменти на утримання дружини в розмірі 550 грн. щомісяця, починаючи з 24.10.2016 року і до досягнення сином ОСОБА_5 трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов'язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

СК України виходить з принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати,

тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 17.09.2017 року (справа № 6-1489цс17).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що дошкільне навчання дитини, (необхідність такого та обов'язок батьків з цього приводу), не може розглядатись як додаткові витрати на дитину, оскільки відповідну підготовку до школи має пройти кожна дитина, тому витрати понесені у зв'язку з оплатою навчання дитини у дитячій установі не можуть вважатися додатковими витрати на дитину в розумінні положень ст. 185 СК України, як і кошти на товари, зокрема мілупа каша молочна мультизлакова, підгузки ДАДА, паперові серветки, що входить до загальних витрат на утримання (стягнення аліментів), а доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Звертаючись з позовними вимогами, позивач серед іншого, просила стягнути з відповідача витрати на оздоровлення сина ОСОБА_4 у розмірі 15455 грн., які складаються з вартості проїзду до місяця оздоровлення та вартості проживання у санаторії «Біла Акація», м. Одеса протягом десяти днів.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 59 ЦПК України).

На підтвердження вимоги про стягнення витрат на оздоровлення позивач надала суду копії проїзних документів та роздруківку інтернет сторінки санаторію «Біла Акація», м. Одеса (а.с. 22-25).

В свою чергу, роздруківка з інтернет сторінки санаторію не є належним та допустимим доказом, а тому не підтверджує факту перебування позивача з сином ОСОБА_4 у санаторному закладі у відповідний період, відтак відсутні докази фактичного понесення таких витрат, тому висновок місцевого суду в цій частині ґрунтується на вимогах закону.

Представлені проїзні документи на проїзд до місця оздоровлення позивача, не є підтвердженням додаткових витрат на дитину, при цьому суд стягнув половину вартості проїзних документів ОСОБА_6.

Інших доказів не представлено, а судом не встановлено.

Більше того, колегія суддів звертає увагу на те, що диспозиція 185 статті СК України свідчить про те, що законодавець фактично роз'яснив, що саме вважається особливими обставинами та необхідністю у додаткових витратах на їх утримання для дитини, однак таких позивачем не доведено.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 вересня 2017 року -залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк