АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 1 серпня 2017 року,

встановила:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» у лютому 2017 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Вказувало, що між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту 3 листопада 2008 року, за умовами якого публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» зобов»язалося надати ОСОБА_1 кошти у вигляді кредитного ліміту у розмірі 10000 грн., строк дії якого відповідає строку дії картки.

У зв»язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов»язання виникла заборгованість, що складається з кредиту в сумі 3780 грн. 51 коп., процентів за користування кредитом в сумі 41941 грн. 99 коп., пені та комісії в сумі 2900 грн., штраф фіксована частина в сумі 250 грн., процентна складова в сумі 2431 грн. 12 коп.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 51303 грн. 62 коп.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 1 серпня 2017 року позов задоволено частково, постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний

Справа №715/207/17

Провадження №22-ц/794/1021/2017 рік Головуючий у 1 інстанції Цуренко В.А.

Категорія 19/27 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

банк «ПриватБанк» за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 3 листопада 2008 року грошові кошти в сумі 48622 грн. 50 коп..

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 1 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.526, ч.1 ст.1048, ч.1 ст.1054 ЦК України та, встановивши невиконання зобов»язання за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 3 листопада 2008 року, вважав, що з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» кредит в сумі 3780 грн. 51 коп., проценти за користування кредитом в сумі 41941 грн. 99 коп., пеня та комісія в сумі 2900 грн.

Водночас пославшись на вимоги, встановлені ст.549 ЦК України, 61 Конституції України суд першої інстанції дійшов висновку про те, що за змістом договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» і ОСОБА_1 кредиту від 3 листопада 2008 року штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, на ОСОБА_1 не може бути покладено обов»язку з сплати штрафу.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності.

На обґрунтування такого висновку суд першої інстанції вказав, що початок перебігу позовної давності слід обчислювати з моменту порушення ОСОБА_1 виконання зобов»язання із здійснення обов»язкового щомісячного платежу з серпня 2014 року.

На підставі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 1 серпня 2017 року наведеним нормам не відповідає.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_1, на які є посилання в апеляційній скарзі, про те, що договір між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 3 листопада 2008 року не є укладеним, не досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов та недійсність правочину.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору ж умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

На підставі ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Частинами 2 та 3 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Частиною 2 ст.1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 своїм підписом у заяві-анкеті про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк» від 3 листопада 2008 року погодила, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Правилами користування платіжною карткою, тарифами становить договір між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту, ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

Таким чином судом першої інстанції встановлено, що договір між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 3 листопада 2008 року складається з заяви кредитора, Умов і правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, тарифів.

До матеріалів справи приєднано копію анкети-заяви ОСОБА_1 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк» від 3 листопада 2008 року (а.с.9).

Також ОСОБА_1 підписано довідку про Умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна» 14 листопада 2008 року (а.с.10).

За змістом Умов кредитування з використанням кредитки «Універсальна» ОСОБА_1 зобов»язана сплачувати проценти у розмірі 2,5% на місяць, розмір обов»язкового щомісячного платежу становить 7% від заборгованості (але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості) (а.с.10).

На підставі ст.526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пунктом 2 розділу І Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності (повернення).

Договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 3 листопада 2008 року визначено, що термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної картки.

Відповідно до пункту 3.1 Умов і правил надання банківських послуг, для надання послуг банк відкриває клієнту картрахунки, видає клієнту картки. Їх вид і строк дії визначений у заяві і в пам'ятці клієнта.

Згідно з пунктом 3.1.1 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік); вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця.

На підставі п.2.1.1.2.9 Умов та правил надання банківських послуг клієнт може отримати додаткову картку на своє ім.»я. Прив»язку додаткової картки до основного рахунку здійснює працівник банку або клієнт самостійно за допомогою банкомату.

Встановлено, що на виконання зобов»язання за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 3 листопада 2008 року було випущено картку «Універсальну» №85286 строком дії до останнього дня листопада 2012 року.

Водночас п.1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку не одна із сторін не попередить другу сторону про припинення дії договору, він автоматично поновлюється на такий же строк.

На підставі 2.2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг по закінченні строку дії відповідна карта продовжується (випускається новий пластик) на новий строк шляхом надання клієнту картки з новим терміном дії по зверненню клієнта до банку, згідно з діючими тарифами. Перевипуск картки здійснюється на новий строк при дотриманні клієнтом умов обслуговування картки, передбачених договором.

Пунктом 3.1.3 Правил користування платіжною карткою передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку.

З матеріалів справи вбачається продовження строку дії договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1кредиту від 3 листопада 2008 року після закінчення його дії.

Встановлено здійснення ОСОБА_1 випускунової кредитної картки №222715 строком дії до останнього дня червня 2015 року.

Зокрема, відповідно до розрахунку заборгованості за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1кредиту від 3 листопада 2008 року станом на останній день листопада 2012 року відсутня заборгованість з виконання ОСОБА_1 зобов»язання щодо сплати щомісячних платежів (а.с.3-4).

Порушення ОСОБА_1 умов договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 3 листопада 2008 року, не виконання зобов»язння із здійснення обов»язкового щомісячного платежу протягом з травня 2013 року.

У той же час продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання.

Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов'язання щодо повернення кредиту.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі п.5.4 Умов і правил надання банківських послуг визначено строк погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) за платіжними картками без встановлення мінімального обов»язкового платежу, зокрема, строк погашення процентів за кредитом - щомісячно за попередній місяць, строк погашення кредиту не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Частиною 5 ст.261 ЦК України передбачено, що за зобов»язанями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно до положень ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов»язковим для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

За змістом правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 134цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Отже, у даному разі початок перебігу позовної давності щодо місячних платежів має обчислюватися зі спливом строку виконання чергового платежу, а саме з травня 2013 року, щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця, вказаного на картці, яким є останній день червня 2015 року.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Разом з тим, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом у лютому 2017 року, тобто у межах трьохрічного строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі та зі спливом позовної давності щодо виконання чергового платежу.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи з основних засад цивільного права, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року № 6-738цс15.

До матеріалів справи приєднана заява ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, яка подана до винесення рішення судом першої інстанції.

Не можна погодитися з доводами публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» щодо переривання перебігу позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу(постанова Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі №6-1457цс16).

Як роз»яснив Пленум Вищого господарського суду України у п.4.4.1 постанови від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обовязку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Відповідно наведеного здійснення ОСОБА_1 платежу 2 липня 2015 року не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності до зобов»язання з сплати процентів за період з травня 2013 року по січень 2014 року.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог кредитора публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» щодо сплати щомісячних платежів, що включають сплату процентів за період з травня 2013 року по січень 2014 року, поза межами позовної давності на порушення норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, у разі якщо договором не встановлений розмір процентів після спливу строку дії договору, можна зробити висновок, що їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-2322цс16 від 09 серпня 2017 року.

Договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1кредиту від 3 листопада 2008 року не встановлено розмір процентів після спливу строку дії договору.

Ураховуючи продовження строку дії договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1кредиту від 3 листопада 2008 року після закінчення його дії, перевипуску кредитної картки №222715 строком дії до останнього дня червня 2015 року, розмір процентів з липня 2015 року по грудень 2016 року слід визначення на рівні облікової ставки Національного банку України.

На підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому судове рішення в частині задоволення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення відсотків підлягає зміні з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Предметом позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останнє просило ухвалити судове рішення, є стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 3 листопада 2008 року кредиту в сумі 3780 грн. 51 коп., за період з травня 2013 року по грудень 2016 року процентів за користування кредитом в сумі 41941 грн. 99 коп., пені та комісії в сумі 2900 грн., штрафу фіксована частина в сумі 250 грн., процентна складова в сумі 2431 грн. 12 коп.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 27 та 31 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Розмір процентів, що підлягають стягненню в межах строку позовної давності за період з січня 2014 року по червень 2015 року відповідно до розрахунку заборгованості за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 3 листопада 2008 року складає 8300 грн. 59 коп. (а.с.6-8)

Згідно із п.2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому тарифами банку з розрахунку 360 календарних днів.

Таким чином розмір процентів, що підлягають стягненню за період з липня 2015 року по грудень 2016 року дорівнює (сума боргу 3780 грн. 51 коп. :100 * облікова ставка Національного банку України 30 : 360 * кількість днів 88) + (3780 грн. 51 коп. :100 * 27 : 360 * 28) + (3780 грн. 51 коп. :100 * 22 : 360 * 210) + (3780 грн. 51 коп. :100 * 19 : 360 * 35) + (3780 грн. 51 коп. :100 * 18 : 360 * 28) + (3780 грн. 51 коп. :100 * 16,5 : 360 * 25) + (3780 грн. 51 коп. :100 * 15,5 : 360 * 49) + (3780 грн. 51 коп. :100 * 15 : 360 * 42) + (3780 грн. 51 коп. :100 * 14 : 360 * 65), що становить 1266 грн. 69 коп.

Отже, вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення процентів підлягають задоволенню в межах строку позовної давності за період з січня 2014 рокупо грудень 2016 року в сумі 9567 грн. 28 коп. (8300 грн. 59 коп. + 1266 грн. 69 коп.).

На підставі ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в частині стягнення пені та комісії, суд першої інстанції не уточнив позовні вимоги та звернув уваги на те, що відповідно до розрахунку заборгованості за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 3 листопада 2008 року здійснено нарахування лише комісії в сумі 2900 грн.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 26 червня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннямичастини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу

Незаконною є сплата комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746 ці16.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі №6-2320цс16 Умови та правила надання банківських послуг у публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк» не містять підпису ОСОБА_1

У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 3 листопада 2008 року і що саме ці Умови мала на увазі ОСОБА_1, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брала на себе зобовязання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобовязання з повернення кредиту.

Тому судове рішення в частині задоволення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені та комісії підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Згідно частин 1, 5 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено частково в сумі 13347 грн. 79 коп., що становить 26 відсотків.

Встановлено, що публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» сплачено судовий збір при поданні позову в сумі 1600 грн. за платіжним дорученням публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» №PROM6BO5U0 від 16 січня 2017 року (а.с.1).

Отже, з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати в сумі 416 грн. 32 коп.

Також ОСОБА_1 сплачено судовий збір при поданні апеляційної скарги в сумі 1760 грн. за квитанцією публічного акціонерного товариства «Ощадбанк» від 1 вересня 2017 року.

За таких обставин підлягає стягненню з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1272 грн. 46 коп.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 1 серпня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за договорм між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 3 листопада 2008 року пені та комісії в сумі 2900 грн. скасувати.

У позові публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення пені та комісії відмовити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 1 серпня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за договорм між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 3 листопада 2008 року кредиту та процентів, судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за договорм між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 3 листопада 2008 року кредит в сумі 3780 грн. 51 коп., проценти в сумі9567 грн. 28 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати в сумі 416 грн. 32 коп.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1272 грн. 46 коп.

В решті залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий підпис /ОСОБА_3Ю./

Судді підписи /ОСОБА_4, ОСОБА_5О./

З оригіналом згідно: