Дата документу 17.11.2017
Справа № 320/2057/17-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2017 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Бахаєва І.М.

при секретарі Фурсової Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мелітополі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 153107 гривень 87 копійок, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2296 гривень 62 копійок, зазначивши, що відповідно до укладеного договору б/н від 02.03.2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 18000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. У порушення зазначених умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором № б/н від 02.03.2012 року, належним чином не виконав, тому станом на 31.12.2016 року має заборгованість 153107 гривень 87 коп., яка складається з наступного:

- 18007,34 грн. - заборгованість за кредитом;

- 123957,77 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 3375,72 грн. заборгованість за пенею та комісією;

а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг:

- 500,00 грн. штраф (фіксована частина);

- 7267,04 грн. штраф (процентна складова).

Від представника позивача надійшла заява про розгляд цивільної справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. У відзиві на заперечення відповідача вказує, що оскільки ОСОБА_1 листом від 02.08.2016 повідомив позивача про те, що йому відомо про заборгованість та про свої кредитні обовязки, які він має виконувати перед банком, таким чином, строки позовної даності необхідно рахувати з 02.08.2016. Крім того, згідно розрахунку заборгованості останній платіж було здійснено 12.06.2014, в розмірі 24,28 грн., що знову таки свідчить про те, що позивачем не пропущено строки позовної давності.

Відповідач у судове засідання не зявився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, на своїх запереченнях наполягає, просить відмовити у задоволенні позову. Згідно наданих 06.07.2017 заперечень, відповідач не визнає даний позов з наступних підстав:

- відповідач просить застосувати позовну давність, вказуючи на те, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом 23.03.2017 пропустив строк позовної даності, оскільки згідно позиції Верховного Суду України в постанові від 19.03.2014 року (справа №6-14 цс 14), відповідно до правил користування карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору;

- Анкета-заява про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, з точки зору відповідача, не може бути Кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Анкета-заява про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку не містить обов'язку позивача надати кредит та обов'язку відповідача його повернути, а містить лише посилання на укладення Договору про надання банківських послуг на підставі Правил надання банківських послуг на умовах комплексного банківського обслуговування для клієнтів-фізичних осіб, що розміщені на офіційному сайті Банку www.privatbank.ua.

Отже, відповідач вважає, що сторони не визначили у письмовому вигляді з підписанням обох сторін: загальної суми кредиту, загального строку надання кредиту, порядок сплати кредиту та процентів за користування кредитом тощо.

Відповідач зазначає, що позивачем не виконано майже всі вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, на думку позивача, не можуть вважатись укладеними кредитні договори, які містять посилання на додатки до них (Правила та умови кредитування, тарифи тощо), зміст яких розміщений в мережі Інтернет на сайті банку, якщо такі додатки містять істотні умови у розумінні ч. 1 ст. 638 ЦК України та безпосередньо не підписані сторонами кредитного договору;

- Наданий позивачем «розрахунок» по суті ним не є, оскільки містить тільки кінцеві суми та не містить фактичних розрахунків і даних, які застосовувались для отримання кінцевої суми заборгованості (процентна ставка, розмір пені, комісії, формул). Крім того, згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, зокрема, до вимог, про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Також, згідно ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.;

- Відносно встановленої відповідачем комісії ОСОБА_1 зазначає, що її нарахування є незаконним посилаючись на постанову Верховного Суду України від 16.11.2016 по справі № 6- 1746цс16;

- Крім того, відповідач зазначає, що неодноразово повідомляв позивача про те, що припинення сплати ним платежів повязано з значним погіршенням стану його здоровя, відповідач тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні, почав оформлювати інвалідність;

- відповідач повідомив, що його знято з реєстрації за адресою: м. Мелітополь, вул.. Леніна, 143/59 та він на даний час проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і виплати проценти.

Відповідно до умов укладеного договору б/н від 02.03.2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Банк надав відповідачу кредит у розмірі 18000 грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві./а.с.12/

Згідно умов договору договір складається з заяви позичальника та умов та правил надання банківських послуг.

У порушення зазначених умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором № б/н від 02.03.2012 року, належним чином не виконав, тому станом на 31.12.2016 року має заборгованість 153107 гривень 87 коп., яка складається з наступного:

- 18007,34 грн. - заборгованість за кредитом;

- 123957,77 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 3375,72 грн. заборгованість за пенею та комісією;

а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг:

- 500,00 грн. штраф (фіксована частина);

- 7267,04 грн. штраф (процентна складова).

Останній платіж за кредитом відповідачем було здійснено 12.06.2014 у сумі 24,28 грн. /а.с.11/

05.08.2016 уповноваженою особою ПАТ КБ «Приватбанк» отримано лист ОСОБА_1 від 02.08.2016, яким той визнає, що розуміє свій обовязок здійснювати відповідні платежі, обґрунтовуючи складнощі у погашенні кредиту станом здоровя та життєвими обставинами./а.с.63-64/

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

З вимог ст. 525 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зі змісту п. 2.1.1.12.5-2.1.1.12.7.4 Кредитного договору № б/н від 02.03.2012 року вбачається, що позичальник притягується до декількох видів цивільної відповідальності за одне й те саме порушення (зокрема, за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків, комісій і винагород).

Згідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Ця правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

З матеріалів справи вбачається, що підставами стягнення як штрафу, так і пені, як різновидів неустойки, є порушення позичальником строків повернення кредиту та сплати відсотків за його користування. Отже, по суті таке стягнення є подвійною цивільно-правовою відповідальністю одного й того ж виду за одне й теж порушення договірного зобовязання. Тому не підлягають задоволенню вимоги банку про стягнення штрафу у розмірі 7767,04 (фіксована частина штрафу 500,00 грн. та процентна складова штрафу 7267,04 грн.)

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача суми заборгованості за пенею та комісією суд бере до уваги заперечення відповідача та приходить до наступного.

Так, в позовній заяві позивач зазначає, що відповідач має заборгованість за пенею та комісією 3375,72 грн., проте нарахування пені та комісії передбачено не тільки різними пунктами договору та в різний спосіб, а й різними нормами Цивільного кодексу України, однак до позову не долучено належним чином завірений розрахунок заборгованості окремо за комісією та пенею. В наданому позивачем розрахунку сума комісії та пені зазначено в одному стовпчику у вигляді загальної суми, тому є незрозумілим, що саме становить пеню, а що є комісією, так як комісія банку це плата за надання послуг, яку банк стягує з клієнта, а штраф і пеня це відповідальність за порушення грошового зобовязання.

Крім того, враховуючи характер правовідносин, що виникли між сторонами, суд доходить висновку, що вони регулюються також Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, нараховування, комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, без визначення за які саме послуги банк нараховує комісію є незаконним.

Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Крім того, неустойка (штраф, пеня) грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Частина 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами можна вважати зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але і інші інтереси сторін, що заслуговують увагу, зокрема стан здоров'я.

Таким чином, враховуючи, що банком не надано розрахунку нарахування пені та комісії, те, що нарахування комісії без вказівки переліку послуг банку за які вона нараховується є незаконним, а також важкий стан здоровя відповідача, що підтверджується копіями наданих ним медичних довідок, виписок з історій хвороб, медичних карток та консультаційного висновку/а.с.64-86/, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача сум пені та комісії задоволенню не підлягають.

Суд не бере до уваги заперечення відповідача стосовно пропуску строку позовної давності, виходячи з наступного.

Згідно позиції Верховного Суду України в постанові від 19.03.2014 року (справа №6-14 цс 14), відповідно до правил користування карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідач останній платіж здійснив 12.06.2014, крім того, відповідно до ч.1 ст.264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку, а в силу ч.3 цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново, таким чином, з направленням 02.08.2016 відповідачем позивачу листа з визнанням боргу, відбулось переривання строку позовної давності а отже саме з цього часу має рахуватись строк позовної давності.

Стосовно заперечень відповідача в частині того, що анкета-заява не є кредитним договором суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

02.03.2012 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_1 був укладений договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання (частина перша статті 634 ЦК України), де вказано, що заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умови), а також тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг. На підставі зазначеного договору позичальник ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. Відповідно до довідки та п. 2.1.1.12 Умов позичальник зобов'язується погашати заборгованості за кредитом, відсотки за користування кредитом, відсотки за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати пеню за несвоєчасне погашення заборгованості та штрафи при порушенні строків внесення платежів, комісію на умовах, передбачених цим договором.

Факт укладення договору на зазначених базових умовах та отримання кредиту відповідачем ОСОБА_1 не заперечувався.

Таким чином, на умовах, встановлених договором, банком надано позичальникові ОСОБА_1 грошові кошти (кредит) у розмірі 18000,00 грн., які останній зобов'язувався повернути, а також сплатити відсотки за користування позикою. При несвоєчасному погашенні заборгованості сплатити пеню та штрафи при порушенні строків внесення платежів на умовах, передбачених договором.

Твердження відповідача стосовно того, що йому не було розяснення майже жоден з пунктів ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» суд оцінює критично, оскільки як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідач конкретно не вказує, що саме йому не було розяснено.

Крім того, поставивши підпис у анкеті-заяві від 02.03.2012, відповідно до інформації, яка міститься в анкеті-заяві, відповідач підтвердив те, що його ознайомлено з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами «Приватбанка» та те, що він одержав та ознайомився під підпис з памяткою клієнта, яка містить у тому числі Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування.

На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, а з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості за кредитним договором б/н від 02.03.2012 у сумі 141965,11 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 18007,34 грн. та заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 123957,77 грн.

Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судові витрати, що складаються з судового збору пропорційно до частини задоволених вимог в розмірі 2128 грн. 96 коп., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом (а.с.1).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,60, 197, 212,214,215,218 ЦПК України, ст. ст. 256, 257, 258, 526, 610, 625, 1054 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, (ід.код НОМЕР_1), проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ( МФО 305299, , на рахунок № 3111) заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.03.2012 року в розмірі 141965 /сто сорок одна тисяча девятсот шістдесят пять/ грн.. 11 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 18007,34 грн. та заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 123957,77 грн).

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, (ід.код НОМЕР_1), проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ( МФО 305299, , на рахунок № 3111) судові витрати в розмірі 2128/дві тисячі сто двадцять вісім/ грн.. 96 копійок.

В іншій частині відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області протягом 10 днів з дня отримання копії рішення шляхом подання апеляційної скарги до Мелітопольського міськрайонного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: І.М.Бахаєв