У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 25 січня 2017року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоКоротуна В.М., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» на рішення апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року, в с т а н о в и л а: У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 07 травня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю комерційним банком «Експобанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Експобанк» (далі - ПАТ «Експобанк»; банк), та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за умовами якого банк відкриває позичальнику кредитну лінію і надає йому короткострокові кредити, заборгованість за якими не перевищує 140 000 доларів США з терміном дії до 06 травня 2014 року з процентною ставкою за користування коштами у розмірі 12,5 %. Кредитна лінія відкривається на споживчі цілі. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 07 травня 2007 року, між банком та відповідачами укладено договір поруки № 166-в/пор, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником договору кредиту, відповідає перед кредитором як солідарний боржник у повному обсязі, як і позичальник, за погашення заборгованості за кредитом, в тому числі, за повернення кредиту в сумі 140 000 доларів США у встановлені договором кредиту терміни (строки), сплату процентів за користування кредитом та комісій у розмірі, визначеному договором кредиту, неустойки у випадках та розмірах, що передбачені договором кредиту. Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_7 укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку банку передано належні на праві власності іпотекодавцю нежитлові приміщення підвалу № 1, 1-а, 5, 7 першого поверну № 51, 52, 52-а, 52-б, 53, 54, в літ. «А-5», загальною площею 147 кв.м по АДРЕСА_1 У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 19 серпня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 2 235 049 гривень 71 копійка, з яких: строкова заборгованість за кредитом - 926 800 гривень, строкова заборгованість за нарахованими процентами - 9 272 гривні 16 копійок, прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 328 284 гривні 81 копійка, пеня за несвоєчасну сплату нарахованих процентів за період з 30 квітня 2013 року по 19 серпня 2014 року в розмірі 970 692 гривні 71 копійка, яку позивач просив суд стягнути з боржника та поручителя в солідарному порядку на свою користь. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2015 року позов публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» заборгованість за договором Кредитної лінії на загальну суму 2 235 049,68 грн., а саме: строкову заборгованість за кредитом в розмірі 926 800 грн., строкову заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 9 272, 16 грн., прострочену заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 328 284, 81 грн., пеню за несвоєчасну сплату нарахованих процентів за період з 30 квітня 2013 року по 19 серпня 2014 року в розмірі 970 692, 71 коп. Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь держави судовий збір у розмірі 1827 грн. з кожного. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено, скасовано його в частині солідарного стягнення заборгованості за договором кредитної лінії №-166в від 07 травня 2007 року з ОСОБА_7 і в цій частині Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Експобанк» в задоволенні позову відмовлено. В іншій частині заочне рішення залишено без змін. У касаційній скарзі ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що боржником належним чином не виконувались умови кредитного договору, забезпечного порукою, а тому дійшов висновку про стягнення заборгованості з боржника та поручителя в солідарному порядку на користь банку. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення заборгованості з боржника і поручителя, апеляційний суд виходив із того, що до договору поруки вносилися зміни, за якими позичальника зобов'язано сплатити комісію за пролонгацію строку сплати процентів, у розмірі 2% від загальної пролонгованої суми разом із сплатою у повному обсязі нарахованих процентів до 10 січня 2013 року. Врахувавши, що поручителю не було відомо про такі зміни умов договору, апеляційний суд дійшов висновку про збільшення обсягу його відповідальності за кредитним договором, а тому відмовив у задоволенні позову в частині вимог до поручителя. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що 07 травня 2007 року між ПАТ «Експобанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за умовами якого банк відкриває позичальнику кредитну лінію і надає йому короткострокові кредити, заборгованість за якими не перевищує 140 000 доларів США з терміном дії до 06 травня 2014 року з процентною ставкою за користування коштами у розмірі 12,5 %. Кредитна лінія відкривається на споживчі цілі. За умовами додаткової угоди № 05 від 06 травня 2009 року продовжено строк повернення кредиту за додатковою угодою № 1 від 08 травня 2008 року у сумі 3 000 доларів США строком до 06 травня 2014 року та зобов'язано позичальника сплатити комісію у розмірі 2 % від пролонгованої суми за пролонгацію дії додаткової угоди № 1. Додатковими угодами № 6 від 26 лютого 2010 року, № 7 від 30 березня 2010 року та № 8 від 28 січня 2011 року, укладених між банком та позичальником, продовжено строк сплати процентів, щомісячної комісії і комісії за пролонгацію за користування кредитом у лютому, березні, квітні 2010 року строком по 04 червня 2010 року та 03 червня 2011 року відповідно та зобов'язано позичальника сплатити комісію у розмірі 2 % від пролонгованої суми за пролонгацію строку сплати процентів, щомісячної комісії і комісії за пролонгацію. Додатковими угодами № 18 від 22 листопада 2011 року, № 23 від 07 червня 2012 року, № 24 від 03 серпня 2012 року та № 25 від 20 серпня 2012 року, на які послався суд апеляційної інстанції як на підставу збільшення обсягу відповідальності поручителя, встановлено обов'язок позичальника сплатити комісію за пролонгацію строку сплати процентів у розмірі 2 % від загальної пролонгованої суми разом із сплатою в повному обсязі нарахованих процентів у встановлений строк. Судом встановлено, що на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 07 травня 2007 року, між банком та відповідачами укладено договір поруки № 166-в/пор, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником договору кредиту, відповідає перед кредитором як солідарний боржник у повному обсязі, як і позичальник, за погашення заборгованості за кредитом, в тому числі, за повернення кредиту в сумі 140 000 доларів США у встановлені договором кредиту терміни (строки), сплату процентів за користування кредитом та комісій у розмірі, визначеному договором кредиту, неустойки у випадках та розмірах, що передбачені договором кредиту. Згідно із ч. 1 ст.553, ч. 1 ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За положеннями ч. 1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Отже, виходячи з аналізу зазначенихправових норм, порука припиняється за дії двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу його відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (справа № 6-701цс15). Як роз'яснено у п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку із внесеними змінами до кредитного договору, між банком та поручителем укладено договори про внесення змін до договору поруки № 1-166-в/пор та № 2-166-в/пор. Посилаючись на те, що згідно із додатковою угодою № 18 від 22 листопада 2011 року встановлено обов'язок позичальника сплатити комісію за пролонгацію строку сплати процентів нарахованих за період з листопада 2011 року по квітень 2012 року у розмірі 2 % від загальної пролонгованої суми разом із сплатою в повному обсязі нарахованих процентів у строк 05 червня 2012 року, додатковою угодою № 23 від 07 червня 2012 року - сплату позичальником комісії у розмірі 2 % від загальної пролонгованої суми разом із сплатою у повному обсязі нарахованих процентів до 10 липня 2012 року, а додатковими угодами № 24 від 03 серпня 2012 року та № 25 від 20 серпня 2012 року - сплату позичальником комісії у розмірі 2 % від загальної пролонгованої суми разом із сплатою у повному обсязі нарахованих процентів до 10 січня 2013 року, апеляційний суд вважав, що поручителю не було відомо про такі зміни умов договору, що свідчить про збільшення обсягу відповідальності. Разом з тим, такий висновок судів є помилковим, адже комісійна винагорода не вважається борговою сумою, оскільки була сплачена позичальником уже під час підписання відповідних додаткових угод, а тому установлення додатковими угодами до кредитних договорів умов щодо сплати таких комісій не призводить до збільшення відповідальності поручителів, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року (справа № 6-2662цс15). Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив умови основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель, та дійшов помилкового висновку про збільшенням обсягу відповідальності поручителя у зв'язку із обов'язком позичальника сплатити комісію за пролонгацію строку сплати процентів. За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий В.М. Коротун Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня