АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/345/17 Справа № 202/2419/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Мороз В. П. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк"

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" в особі відділення №8 в м. Дніпропетровськ філії Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк", ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" в особі відділення №8 в м. Дніпропетровськ філії Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк", ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними.

У обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що банк навмисно ввів його в оману про отримання кредиту під час підписання кредитного договору. Не повідомив позичальника про реальну процентну ставку та суму абсолютного значення подорожчання кредиту, у зв'язку з чим позичальник не мав достовірну та повну інформацію про істотні умови кредитування про сукупну вартість кредиту до та під час підписання кредитного договору. Просив визнати укладені угоди недійсними та зобов'язати вчинити певні дії.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 до Публічного Акціонерного Товариства "Перший Український Міжнародний Банк" в особі відділення № 8 в м. Дніпропетровськ філії Публічного Акціонерного Товариства "Перший Український Міжнародний Банк", ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір № 5880197 укладений 18.12.2007 року між ОСОБА_3 та Закритим Акціонерним Товариством "Перший Український Міжнародний Банк" в особі Відділення № 8 м. Дніпропетровська філії Закритим Акціонерним Товариством "Перший Український Міжнародний Банк".

Визнано недійсним договір іпотеки № 5880288, реєстраційний номер 692 від 18.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чалою В.О., укладеного між Закритим Акціонерним Товариством "Перший Український Міжнародний Банк" та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1).

Знято заборону на відчуження №6250780 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, накладену на підставі договору іпотеки №5880288, реєстраційний номер 692 від 18.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чалою В.О., укладеного між Закритим Акціонерним Товариством "Перший Український Міжнародний Банк" та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, номер РПВН: 15959385.

Припинено іпотеку за №6250914 в Державному реєстрі іпотек, накладену на підставі договору іпотеки №5880288, реєстраційний номер 692 від 18.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чалою В.О., укладеного між Закритим Акціонерним Товариством "Перший Український Міжнародний Банк" та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, номер РПВН: 15959385.

В решті позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного Акціонерного Товариства "Перший Український Міжнародний Банк" в особі відділення № 8 в м. Дніпропетровськ філії Публічного Акціонерного Товариства "Перший Український Міжнародний Банк", ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними відмовлено.

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2016 року стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Стягнути солідарно з Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 1 653,60 грн.

У апеляційній скарзі ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У судовому засіданні встановлено, що18.12.2007 року між позивачем та відповідачем-1 був укладений кредитний договір № 5880197. Згідно п. 1.1 вищезазначеного Кредитного договору позивач отримав від відповідача кредитні кошти у сумі 56 000,00 доларів США.

Також 18.12.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір іпотеки № 5880288, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чала В.О. Згідно цього Договору іпотеки забезпечується виконання всіх зобов'язань Відповідача-1 за Кредитним договором.

Відповідно до п. 1.2.1 предметом іпотеки є наступне майно: квартира, реєстраційний номер: 15959385; загальна площа: 63,5 кв.м., житлова площа: 43,8 кв.м., відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.12.2007 № 17079117, виданого Комунальним підприємством "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації", предмет іпотеки складається з: 1- коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4,5,6-житлові, 7-коридор, І-лоджія, ІІ-балкон. Адреса місцезнаходження Предмету іпотеки: АДРЕСА_1.

Окрім того, майно, яке знаходиться в іпотеці було придбане Позивачем з Відповідачем-2 за договором купівлі-продажу від 13 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Чернишовим С.О., (що зареєстрований за № 3728 надалі за тестом, як Договір купівлі-продажу № 3728). Позивачу стало відомо, що дружина бажає продати зазначену квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та кошти, які вона отримає після продажу залишити собі та дітям.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд виходив з того, банкнавмисно ввів позичальника в оману про отримання кредиту та під час підписання кредитного договору. Не повідомив його про реальну процентну ставку та суму абсолютного значення подорожчання кредиту, у зв'язку з чим позичальник не мав достовірну та повну інформацію про істотні умови кредитування про сукупну вартість кредиту до та під час підписання кредитного договору.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна.

Посилання суду першої інстанції на те, що в порушення вимог закону, відповідачем позивачу не надана інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що призвело до порушення його прав як споживача, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Такі посилання не відповідають вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», який на час укладання спірного Кредитного договору № 5880197 від 18.12.2007 року - такої вимоги не мав. Тому, посилання на дані вимоги є необґрунтованими, оскільки Закон не має зворотної сили в часі.

Щодо ненадання банком інформації про сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки та перелік і розмір всіх комісій, то такі твердження не відповідають матеріалам справи, оскільки додаток до договору у вигляді графіку платежів визначено щомісячний платіж за кредитним договором, суму погашення основної суми кредиту та суму процентів за користування кредитом щомісяця.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема умови про зміст, форму правочину, осіб, які мають намір укласти правочин.

Згідно з умовами ст. 368 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

До вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відноситься і волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом цієї норми закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі.

Принцип, свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, у виборі контрагентів та визначенні умов договору тощо.

Таким чином, ОСОБА_3 самостійно, розуміючи свої дії та їх наслідки, уклав кредитний договір, засвідчивши своїм підписом ознайомлення з його умовами та їх прийнятність до виконання.

Крім цього, кредитний договір укладений у письмовій формі, сторони кредитного договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

Посилання ОСОБА_3 на несправедливі умови кредитного договору є необґрунтованими, оскільки відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику (позивачеві), це виходить зі змісту положень ст. 1046,1064 ЦК України.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Зміст кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_3 не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Сторони договору в момент його укладення підтвердили наявність в них необхідного обсягу цивільної дієздатності. Кредитний договір вчинений у встановленій законодавством України письмовій формі, та був спрямований на реальне настання правових наслідків - врегулюванні між ОСОБА_3 та банком кредитних відносин, які виникли на підставі укладення зазначеного договору.

Доводи ОСОБА_3 про те, що банком були порушені умови валютного кредитування, а він не був обізнаний про валютні ризики не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наступне.

Згідно Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. На підставі ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», ПАТ "ПУМБ" мав право надавати кредити в доларах США на підставі генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення банківських операцій.

Стаття 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносить до кредитних операцій операції, зазначені у п. 3 ч. 1 статті 47 вказаного Закону. При цьому, під терміном «кошти» згідно статті 2 вказаного закону, розуміються гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно з частиною 3 статті 47 вищезгаданого закону дана операція належить до виключно банківської операції, здійснювати яку дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію.

Резиденти України мають право розпоряджатися отриманим кредитом в іноземній валюті за умовами, передбаченими кредитним договором.

Згідно зі статтями 47, 49 і частиною 1 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтями 1054, 1055 Цивільного кодексу України комерційні банки здійснюють кредитне обслуговування позичальників на договірних умовах.

Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (стаття 3), Закон України «Про Національний банк» (стаття 35) визначаючи національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті. Пункт 2 статті 524 Цивільного кодексу України та частина 2 статті 198 Господарського кодексу України прямо дозволяє сторонам визначити грошові зобов'язання в іноземній валюті.

Визначення грошового зобов'язання в кредитному договорі в іноземній валюті не суперечить законодавству України.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-2134цс15.

Подальші послідовні та узгоджені дії ОСОБА_3, який отримав кредит ще у грудні 2007 року, а до суду звернувся лише в квітні 2016 року, свідчать про визнання ним кредитного договору, як такого, що відповідає вимогам закону та його волевиявленню.

Крім того, відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку не доведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про іпотеку» Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Ст. 18 ЗУ «Про іпотеку» містить вичерпний перелік істотних умов для укладення договору іпотеки:

1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про:

для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів -найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України;

2)зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання;

3)опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення;

4)посилання на видачу заставної або її відсутність.

У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Як убачається з матеріалів справи, договір іпотеки укладеного між Банком та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чалою В.О. та зареєстрований за реєстровим номером 692 містить весь перелік вимог встановлених ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про іпотеку».

Таким чином, колегія суддів вважає, що при підписанні спірного кредитного та іпотечного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін. Позивач погодився на умови про надання кредиту як такі, що його влаштовували.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Перед судом першої інстанції інших вимог, ніж ті що заявлені позивачем, не заявлялось.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, повноваження суду апеляційної інстанції на дослідження нових доказів є обмеженим. Інших доказів суду апеляційної інстанції не було надано. А тому, вимоги апеляційної скарги щодо зобов»язання будь-якого приватного нотаріуса, який виконує функції реєстратора Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна поновити в Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об»єктів нерухомого майна раніше існуючі в них записи не можуть бути задоволені, оскільки, не були предметом позовних вимог.

Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Оскільки, колегія суддів дійшла висновку щодо скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, відповідно втрачає силу та підлягає скасуванню і ухвалене у справі додаткове рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду та додаткове рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2016 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" в особі відділення №8 в м. Дніпропетровськ філії публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк", ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Т. П. Красвітна

І.А. Єлізаренко