АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4613/17 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 635/2491/16-ц ОСОБА_1
Категорія: договірні Доповідач - Швецова Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: Швецової Л.А.,

Суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

За участі секретаря: Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

на рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 травня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Хорошівської селищної ради Харківського району Харківської області, третя особа - приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Хорошівської селищної ради Харківського району Харківської області, третя особа - приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 на житловий будинок 65 розташований за адресою: Харківська область. Харківський район, смт. Хорошево, вул. Фрунзе.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що ОСОБА_2 прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5, яка померла 19.09.2013 р.

По закінченню шестимісячного строку позивач звернулась до приватного нотаріуса Харківського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування, а саме на будинок 65 за адресою: Харківська область. Харківський район, смт. Хорошево, вул. Фрунзе (далі житловий будинок), але їй було відмовлено, оскільки відсутні документи про право власності на нерухоме майно.

Житловий будинок належав на праві власності чоловікові померлої, ОСОБА_6 Після його смерті 26.08.2003 року відкрилась, спадщина, яку фактично прийняла ОСОБА_5, у порядку ст. 549 ЦК УРСР, (як спадкоємець який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном).

Однак, ОСОБА_5, не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Хорошівської селищної ради Харківського району Харківської області, третя особа приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування - відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернулась на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначила, що до позовної заяви позивачем було додано копію будинкової книги, на яку суд першої інстанції не звернув уваги і не дослідив, в якій є запис та відповідно штампи (запис № 18) зі змісту яких вбачається , що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавець, зареєстрований за спірною адресою з 27.01.1956 року і знятий з реєстрації, оскільки помер 26.08.2003 року, його дружина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкоємиця, зареєстрована за спірною адресою з 11.06.1958 року. Зазначене підтверджує факт прийняття дружиною спадщини, після смерті її чоловіка.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних доказів, на підтвердження, що спірний будинок належав ОСОБА_6 на праві власності та що його дружина ОСОБА_5 фактично прийняла спадщину.

Однак, погодитися з таким висновком суду першої інстанції неможливо.

Судовим розглядом встановлено, що на житловий будинок 65 розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Хорошево, вул. Фрунзе, згідно архівних матеріалів бюро (станом на 31.12.2012) № 65/28 по вул. Фрунзе Тимура/вул. Східній (колишня адреса: вул. Фрунзе/вул. С.Лазо № 65/28) право власності в БТІ не зареєстровано.

09 жовтня 1948 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уклали шлюб (а.с. 28).

Рішенням виконкому Харківської районної ради № 473 від 11.07.1952 р. ОСОБА_6 виділено земельну ділянку площею 880 кв.м в безстрокове користування.

Договір на право забудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою, посвідчений Другою міською Харківською держнотконторою був укладений 20.09.1952 р. р/№27095/ІІ та оформлено технічну документацію. На вказаній земельній ділянці в 1954 р. гр. ОСОБА_6 збудував житловий будинок, право власності на який в бюро не було оформлено.

Згідно даних домової книги будинку № 65 за адресою: Харківська область. Харківський район, смт. Хорошево, вул. Фрунзе у вказаному будинку з 1953 року були зареєстровані та мешкали ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с. 38).

25 серпня 2003 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 29).

Із тексту позову вбачається, що після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, яку фактично прийняла ОСОБА_5, у порядку ст. 549 ЦК УРСР, відповідно до якої, спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

23 вересня 2013 року ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 11).

12 березня 2014 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 в порядку спадкування за заповітом.

26 лютого 2016 року Приватним нотаріусом Харківської районного нотаріального округу Харківської області було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування за заповітом у звязку з відсутністю документів на будинок.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Так, відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Згідно з п. 3 гл. 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/ 5, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальних дій, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій та з інших підстав.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа має звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконкому Харківської районної ради № 473 від 11 липня 1952 року ОСОБА_6 виділено земельну ділянку площею 880 км.м. в безстрокове користування.

16 вересня 1952 року Виконком Харківської райради депутатів трудящих та ОСОБА_6 був укладений договір на право забудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою, посвідчений Другою міською Харківською держнотконторою 20 вересня 1952 року р/№27095/ІІ та оформлено технічну документацію. Відповідно до вказаного договору забудовник повинен був побудувати на виділеній земельній ділянці жилий будинок одноповерховий, житловою площею 26 кв. м. в кількості 3-х кімнат, а також сарай та льох. У 1954 році ОСОБА_6 збудував житловий будинок.

Так, у 1953 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної ОСОБА_7 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної ОСОБА_7 СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою ОСОБА_7 Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної ОСОБА_7 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1953 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Судова колегія, приходить до висновку, що будівництво житлового будинку, який є обєктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, проте спадкоємці не можуть оформити належне їм право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня.

Крім цього, обєкти збудовані до 05.08.1992 року не відносяться до категорії самочинного майна, згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 р. № 127 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 р. № 582/5773 (зі змінами та доповненнями).

Отже, спірний житловий будинок є обєктом права власності, а також існують правові підстави для визнання за спадкоємцями права власності на цей будинок у порядку спадкування.

Судовим розглядом встановлено, що спірний будинок був побудований ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в період шлюбу та за спільні кошти.

26 серпня 2003 року ОСОБА_6 помер та після його смерті відкрилась спадщина, яку фактично прийняла його дружина, ОСОБА_5, у порядку ст. 549 ЦК УРСР.

Судова колегія приходить до висновку, що оскільки інші особи до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 не зверталися, а дружина на час смерті чоловіка була зареєстрована та мешкала у спірному будинку, то вважається, що вона, відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6

Отже, судова колегія вважає, що будівництво житлового будинку, який є обєктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, проте спадкоємці не можуть оформити належне їм право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня.

Отже, спірний житловий будинок є обєктом права власності, а також існують правові підстави для визнання за спадкоємцями права власності на цей будинок у порядку спадкування.

На підставі вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що ОСОБА_5 успадкувала житловий будинок № 65 за адресою: Харківська область. Харківський район, смт. Хорошево, вул. Фрунзе після смерті чоловіка, ОСОБА_6

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

З матеріалів справи вбачається, що позивач своєчасно звернулась до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, та в судовому засіданні суду апеляційної інстанції встановлено, що житловий будинок № 65 за адресою: Харківська область. Харківський район, смт. Хорошево, вул. Фрунзе належав на праві власності ОСОБА_6, а ОСОБА_5 фактично прийняла спадщину, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з визнанням за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 на житловий будинок, який розташований за адресою Харківська область, Харківський район, смт Хорошеве, вул. Фрунзе Тимура, 65.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, підставою для чого, згідно п.п. 2, 4, ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 301,302, п.п.3 і 4 ст. 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 травня 2017 року скасувати.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, яка померла 19 вересня 2013 року, на житловий будинок, який розташований за адресою Харківська область, Харківський район, смт Хорошеве, вул. Фрунзе Тимура, 65.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий: Швецова Л.А.

Судді: Котелевець А.В.

ОСОБА_7