У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 6 серпня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк»), та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 49 тис. доларів США на строк до 5 серпня 2017 року зі сплатою 13,5 % річних. 6 серпня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передала банку в іпотеку належу їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

26 червня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «Кредитпромбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло права вимоги по усім кредитним та забезпечувальним договорам, укладеним між банком та фізичними особами, у тому числі за кредитним та іпотечним договорами від 6 серпня 2007 року, укладеними з відповідачем.

Позичальник взяті на себе зобов'язання не виконував, на вимоги не реагував, унаслідок чого станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 42 184долари10 центів США, що є еквівалентом 930 677 грн 34 коп.

З урахуванням наведеного, ПАТ «Дельта Банк» просило суд у рахунок погашення вказаної заборгованості за кредитним договором від 6 серпня 2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 вересня 2016 року в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 30 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором від 6 серпня 2007 року у розмірі 42 184 долари 10 центів США, який повністю складається з тіла кредиту і за курсом Національного банку України станом на 28 липня 2015 року становив 930 677 грн 34 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 6 серпня 2007 року - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 57,8 кв. м, житловою площею 35,2 кв. м. Початкову ціну предмета іпотеки встановлено в розмірі 612 513 грн відповідно до звіту про оцінку товариства з обмеженою відповідальністю «Експертна компанія «Професіонал» від 4 грудня 2015 року.

Визнано за ПАТ«Дельта Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 57,8 кв. м, житловою площею 35,2 кв. м.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на попередження іпотекодержателем за 30 календарних днів іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Крім того, застереження у п. 4.3 іпотечного договору є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, тому вимоги позивача щодо звернення стягнення на майно шляхом визнання на нього права власності є передчасними.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ПАТ «Дельта Банк», виходив із того, що невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Також апеляційний суд зазначив, що шестимісячний строк чинності звіту про оцінку майна встановлено для процедури проведення прилюдних торгів, а для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотекодержателю такого строку не встановлено, тому з урахуванням відсутності зазначення строку чинності у самому звіті, не можна стверджувати про його закінчення на час ухвалення рішення апеляційним судом.

Зазначені висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до положень процесуального закону та досліджені згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Судом установлено, що 6 серпня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 49 тис. доларів США на строк до 5 серпня 2017 року зі сплатою 13,5 % річних.

6 серпня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передала банку в іпотеку належу їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

26 червня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «Кредитпромбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло права вимоги по усім кредитним та забезпечувальним договорам, укладеним між банком та фізичними особами, у тому числі за кредитним та іпотечним договорами від 6 серпня 2007 року, укладеними з відповідачем.

ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання не виконувала, на вимоги не реагувала, унаслідок чого станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 42 184 долари 10 центів США, що є еквівалентом 930 677 грн 34 коп.

Отже, відповідно до положень ст. ст. 512, 513 ЦК України ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги, як новий кредитор, до ОСОБА_3 за кредитним та іпотечним договорами від 6 серпня 2007 року.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями ч. 3 зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст. ст. 335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, з аналізу положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України можна зробити висновок, що законодавцем визначено три способи задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду про продаж майна з публічних торгів або надання іпотекодержателю права продажу предмета іпотеки від власного імені та два позасудових способи захисту - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю, зокрема, права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-1388цс16, від 9 серпня 2017 року № 6-2213цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У п. 4.3. договору іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до останнього права власності на предмет іпотеки.

Так, застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Установлено, що ОСОБА_3 не виконувала умови кредитного договору, борг не погасила, у зв'язку із чим утворилася кредитна заборгованість, а положеннями договору іпотеки передбачене право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом його прийняття у свою власність на підставі цього договору та рішення іпотекодержателя (п. 4.3 договору), тобто позикодавець має право на визнання права власності на предмет іпотеки.

Ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, апеляційний суд не звернув уваги на те, що цей спосіб захисту прав іпотекодержателя є позасудовим і не передбачений як спосіб захисту права шляхом звернення до суду ні ст. 16 ЦК України, ні Законом України «Про іпотеку», ні договором, укладеним між сторонами.

Однак, установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, суд, дійшовши висновку про порушення прав кредитора, захистив його порушені права у спосіб, визначений у застереженні до договору іпотеки.

Зазначене узгоджується з ефективним способом захисту порушеного права шляхом проведення справедливого судового розгляду ( ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником - ОСОБА_4, відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик