Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/934/16-ц Головуючий у 1-й інст. Пасічний Т. З.
Категорія 46 Доповідач Григорусь Н. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2017 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Гансецької І.А.,Талько О.Б.,

секретаря

судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 21 липня 2017 року

встановила:

У липні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 звернулись з позовом, в якому просили визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

13 жовтня 2016 року заочним рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області позов ОСОБА_2 та ОСОБА_5 задоволено.

24 березня 2017 року ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області заяву про скасування заочного рішення суду задоволено.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 21 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 311 ЦК України встановлює, що житло фізичної особи є недоторканим. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з положень ст. 405 Цивільного кодексу України особистий сервітут обмежений лише одним видом - правом проживання. У даній статті передбачене право членів сім'ї власника помешкання на користування цим помешканням. Зазначені особи, які проживають разом з власником, мають право користуватися цим помешканням відповідно до закону. Припинення цього права відбувається в разі відсутності його суб'єкта без поважних причин понад один рік. Якщо власник своїми діями заважає праву проживання і особа змушена буде залишити житлове приміщення і переїхати, то таку відсутність не можна визначити як відсутність без поважних причин. Дії власника слід визначати як поважну причину відсутності суб'єкта права проживання, і його право припиненим не буде.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності позивачам та їх матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10) .

Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно.

Відповідно до наявних у справі документів, позивачі у рівних частках вступили у спадщину на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1.

Зі змісту позовних вимог та доводів апеляційної скарги вбачається, що між сторонами існують неприязні відносини, відповідач є їх батьком, проте не проживав однією сім'єю та розлучився з їх матір'ю.

Колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність періоду відсутності відповідача у спірному житловому приміщенні без поважних причин та його антисоціальної поведінки відносно власних дітей. Так, згідно паспорту ОСОБА_4 перебував за кордоном з 19.06.2016 до 01.12.2016 (а.с. 36).

Крім того, в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують право власності позивачів на спірну квартиру. Та навіть виходячи із наявних доказів, а саме свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 24 травня 2016 року, то з позовом про визнання втративши право на житло позивачі із вказаних в позовній заяві підстав як власники мали звернутись не раніше 24 травня 2017 року. Проте звернувшись з позовом до суду 12 липня 2016 року позивачами вочевидь не дотримано шестимісячного строку, визначеному ст. 71 ЖК України та річного строку відповідно до вимог ст. 405 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те що, позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту відсутності ОСОБА_4 у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд обґрунтовано дійшов до висновку про відсутність доказів і підстав для визнання відповідача втратившим права на користування житлом. Окрім того, не заслуговують на увагу і доводи позивачів про неможливість спільного проживання, оскільки відповідно до ст. 157 ЖК України виселення члена сім'ї можливо лише за ст. 116 цього кодексу, а саме, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим проживання інших осіб, заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Позивачі не пред'являли позов з цих підстав і не надали доказів на підтвердження саме цих обставин.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону та відповідає матеріалам справи і підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 21 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: