АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи:2-6306/10 Головуючий в суді І інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження:22-ц/791/1413/17 Доповідач: Склярська І.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Склярської І.В.,

суддів: Пузанової Л.В.,

ОСОБА_2,

секретар Чертков Б.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні справу за поданням Дніпровського районного ВДВС у місті Херсоні Головного управління юстиції у Херсонській області про примусове входження, для проведення виконавчих дій спрямованих на виконання рішення суду, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей Колект», на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 19 червня 2017 року,

встановила:

У червні 2017 року старший державний виконавець Дніпровського РВ ДВС у м.Херсоні ГТУЮ у Херсонській області ОСОБА_3 звернувся до суду з поданням про примусове входження до житла боржника ОСОБА_4, мотивуючи наявністю судового рішення про стягнення з нього заборгованості у сумі 616975,75 грн. на користь ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ТОВ «Кей-Колект», виконавчим провадженням, відкритим за виконавчим листом, невиконанням боржником у добровільному порядку судового рішення, здійснення державним виконавцем необхідних дій по виконанню судового рішення, здійснення боржником перешкод у вході до житла для проведення опису та арешту майна.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19 червня 2017 року у задоволенні подання Дніпровського районного ВДВС у місті Херсоні Головного управління юстиції у Херсонській області про примусове входження, для проведення виконавчих дій спрямованих на виконання рішення суду відмовлено.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення подання старшого державного виконавця, зазначаючи, що ухвала винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до суду не надходили.

У судовому засіданні старший державний виконавець Дніпровського РВ ДВС у м. Херсоні ГТУЮ у Херсонській області доводи апеляційної скарги підтримала і просила скаргу задовольнити.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність оскарженої ухвали, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні подання державного виконавця, суд виходив з того, що в матеріалах подання, на даний час, відсутні докази належного повідомлення боржника про проведення виконавчих дій чи докази неможливості врученням такого повідомлення, також докази відмови від добровільного допуску державного виконавця.

Недоторканність житла є однією з конституційних гарантій громадян. Як зазначено у ст. 30 Конституції України, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Статтею 311 ЦК України передбачено право на недоторканність житла.

У частинах 1, 2 ст. 311 ЦК України зазначено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення у ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.

Зазначені міжнародні акти згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, п. 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

Відповідно до п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.

Пунктом 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право державного виконавця на звернення до суду з поданням про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання.

Отже, йдеться про застосування таких заходів примусового виконання, передбачених у законі, як:

а) звернення стягнення на кошти боржника;

б) звернення стягнення на інші види майна боржника;

в) вилучення у боржника і передання стягувачеві певних предметів;

г) відібрання дитини.

Процесуальний порядок вирішення цього питання регламентовано ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати першу чергу.

Зі змісту ст. 376 ЦПК України вбачається, що вирішення питання про проникнення до житла боржника в судовому порядку може мати місце для встановлення майна боржника чи майна та коштів, належних боржникові від інших осіб.

Отже, як вбачається з аналізу ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 376 ЦПК України, умовами примусового проникнення до житла боржника для арешту майна, яке там знаходиться, є неможливість виконання рішення в інший спосіб, зокрема за рахунок звернення стягнення на кошти боржника та інше його майно.

Виходячи з вимог ч.2 ст.376 ЦПК України, суд розглядає подання з участю державного виконавця. У разі його неявки суд має відкласти вирішення відповідного питання. За відсутності поважних причин неявки державного виконавця у судове засідання суд може постановити окрему ухвалу і направити її для реагування до відповідного органу державної виконавчої служби у порядку, встановленому ст. 211 ЦПК України.

В разі неявки державного виконавця у судове засідання суд не може розглядати це подання, а в разі повторної неявки державного виконавця - залишити таке подання без розгляду незалежно від наявності його заяви про розгляд подання за його відсутності.

З матеріалів справи вбачається, що державний виконавець не зявився в судове засідання для розгляду поданого ним подання, документи, які свідчать про виконання ним вище перелічених дій ( щодо відсутності коштів, вкладів ) дій суду не надано.

У поданні про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, повинні бути зазначені достовірні дані про наявність майна у приміщенні, до якого потрібно здійснити примусове проникнення, в той час як і державний виконавець зазначає про мету примусового входження: для проведення опису та арешту рухомого та нерухомого майна в квартирі, яка належить боржнику.

Подання державного виконавця не містить доказів того, що боржник достовірно знає про наявність виконавчого провадження та повідомлявся про намір державного виконавця вчинити виконавчі дії з опису та арешту майна, але чинив цьому перешкоди, не надавав доступу до житла у відведений для нього час вчинення виконавчих дій, уникає викликів державного виконавця та перешкоджає проведенню виконавчих дій, оскільки на думку судової колегії, його відсутність сама по собі не може свідчити про обізнаність намірів державного виконавця вчинити виконавчі дії з опису та арешту майна, уникнення від викликів та перешкоджання проведенню виконавчих дій, а доказів заходів примусового характеру відносно боржника, як щодо його приводу, у разі не явки без поважної причини, так і, у разі необхідності, його розшуку, державним виконавцем не надано.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЗУ «Про виконавче провадження» ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) в аналогічній редакції ч.1 ст.18 Закону України ( в ред..2016р) державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно та повно.

Отже, за змістом наведених норм слід дійти висновку, що станом на час порушення питання про необхідність входження у житлове приміщення боржника на підставі рішення суду, уповноважена особа органу примусового виконання зобов'язана дотриматись встановленого законодавством порядку проведення виконавчих дій від часу відкриття провадження, у тому числі і належного повідомлення боржника про таку дію, як це визначено нормами Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення подання державного виконавця про примусове проникнення до житла боржника, оскільки доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 повідомлений та обізнаний про проведення виконавчих дій чи доказів неможливості вручення йому такого повідомлення, а також доказів відмови від добровільного допуску державного виконавця, державним виконавцем надано не було.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а тому дану ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.2 п.1, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» відхилити.

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В.Склярська

Судді: Л.В.Пузанова

ОСОБА_2