АПЕЛЯЦІЙНИЙСУДМІСТАКИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 753/6141/16-ц
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/11527/2017
Головуючий у суді першої інстанції: В.В. Даниленко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, територіальної громади села Витачів в особі Витачівської сільської ради, треті особи:Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції, Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 вересня 2017 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 вересня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, територіальної громади села Витачів в особі Витачівської сільської ради, треті особи: Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції, Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право приватної власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_6, квартиру АДРЕСА_1, житловий будинок АДРЕСА_3, земельні ділянки, які розташовані на території Витачівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастрові номери НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування обставин справи, невірну оцінку доказів. Вважає, що суд першої інстанції не сприяв всебічному, повному та об'єктивному дослідженню доказів, наданих стороною позивача, тому дійшов помилкового висновку про те, що його докази не знайшли свого підтвердження. Суд не мотивував з яких причин не прийняв докази сторони позивача. Вказав, що суд першої інстанції, задовольнивши зустрічний позов, не звернув увагу на те, що ОСОБА_5 постійно плуталася у своїх поясненнях, докази надані нею суперечать встановленим обставинам справи, з того боку, як ним було доведено, що він фактично прийняв спадщину. Зазначив також про те, що спадкодавець перебувала на його утриманні, він за нею доглядав, оскільки вона тяжко хворіла та потребувала стороннього догляду. Натомість відповідач та той час була неповнолітньою, навчалася, а тому не мала можливості та не могла доглядати померлу. Обставини наведені ним у позові підтверджуються наданими у судовому засіданні показами свідків. Вважає, що пояснення сторони відповідача та покази свідків допитаних з боку відповідача не підтверджують обставин, на які у своєму позові посилається відповідач. Суд першої інстанції в обґрунтування позову поклав неправдиві покази відповідача, задовольняючи зустрічний позов не звернув уваги на положення ч.2 ст. 1259 ЦК України, що призвело до незаконного та необґрунтованого задоволення зустрічних позовних вимог.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 підтримали подану апеляційну скаргу, посилаючись на доводи викладені в ній, просили скаргу задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі (їх представники) у судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у відповідності до вимог закону, причини неявки суду невідомі, будь - яких заяв чи клопотань від них не надходило. Колегія суддів розцінила такі причини неявки неповажними та вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності зазначених осіб з урахуванням вимог ч.2 ст.305 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги: заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані: (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цю: правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості, та визнав вимоги такими, що не знайшли свого підтвердження будь-якими належними та допустимими доказами у справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх законними і обґрунтованими. Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції доказів, висновки суду щодо підстав для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відповідають обставинам справи та положенням закону, з огляду на таке.

Так, відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Частиною 1 статті 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно вимог статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Так, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги.

Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Частиною 2 ст. 1259 ЦК України визначено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року зазначено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Доказами безпорадності спадкодавця можуть бути документи, що підтверджують тяжкість стану здоров'я: виписки з історії хвороби, амбулаторні картки, висновки медичних закладів, документи про інвалідність тощо. Отже, безпорадність особи пов'язана саме зі станом її здоров'я.

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин. Відсутність хоча б однієї із таких обставин зумовить застосування загального порядку черговості спадкування, визначеного у ст. 1258 ЦК України. При цьому, факт проживання із спадкодавцем протягом певного часу і відповідна взаємна турбота осіб, які проживають разом, не є підставою для зміни черговості спадкування.

Із матеріалів справи та досліджених судом доказів вбачається, що померла ОСОБА_6 дійсно хворіла на тяжке захворювання, проте, доказів у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України того, що вона перебувала у безпорадному стані та не могла сама себе обслуговувати, стороною позивача у розпорядження суду не надано, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав цьому вірну оцінку та зробив правильний висновок про те, що позивач не довів обставин на які посилався у позові як на підстави для його задоволення. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений (у даному випадку) тяжкою хворобою, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Доказами безпорадності спадкодавця могли бути документи, що підтверджують тяжкість стану здоров'я: виписки з історії хвороби, амбулаторні картки, висновки медичних закладів, тощо. Отже, безпорадність особи пов'язана саме зі станом її здоров'я. Позивач не надав суду жодного медичного документу, який би підтверджував безпорадній стан померлої. Довідки та показання свідків про те, що позивач з ОСОБА_6 проживали разом, що він опікувався нею не підтверджують її безпорадній стан.

Відтак, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо недоведеності заявлених вимог позивача в частині зміни черговості спадкування та похідної вимоги про визнання права власності, оскільки у ході розгляду справи як в суді першої так і апеляційної інстанції не було надано доказів на підтвердження обставин визначених положеннями ст. 1259 ЦК України, які є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Застосування наведеної норми права з урахуванням вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України вимагає доведення особою, яка є спадкоємцем наступних черг, факту опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу, а також перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Такі обставини повинні бути підтвердженими належними та допустимими доказами у справі та не можуть ґрунтуватися лише на припущеннях та виключно на показаннях свідків.

Разом з тим, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим висновок суду щодо наявності підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_5, оскільки вони повністю підтверджуються встановленими судом обставинами та узгоджуються із зібраними доказами у справі, з наступних підстав.

Так, положеннями статті 1266 ЦК України передбачено, що внуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхній матері, якби вона була живою на час відкриття спадщини.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис № 1096 та видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_3 від 21 листопада 2014 року. Після її смерті ї відкрилася спадщина, до складу якої входять: квартира АДРЕСА_1, житловий будинок АДРЕСА_3, земельні ділянки, які розташовані на території Витачівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастрові номери НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

До нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_3 - брат померлої ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - її онука.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 державним нотаріусом було відмовлено у оформлені свідоцтва про право на спадщину за законом, а ОСОБА_5 було надано державним нотаріусом лист № 607/02-31 від 01.03.2016 р. про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки у спадкоємця відсутні правовстановлюючі документі на нерухоме майно.

Отже, з урахуванням положень статті 1266 ЦК України та відповідно до положень статті 1268 ЦК України, враховуючи, що на момент смерті бабусі ОСОБА_6 ОСОБА_5 була неповнолітньою особою, відтак вважається, такою, що прийняла спадщину після смерті своєї бабусі.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що право ОСОБА_5 на належне її спадкове майно підлягає захисту у спосіб встановлений законом, у даному випадку, шляхом визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Позивач не надав нотаріусу правовстановлюючі документи на спадкове майно померлої сестри, саме тому нотаріус не видала відповідачці свідоцтво про право власності на це спадкове майно. У відповідача відсутні інші механізми захисту свого порушеного права на спадкове майно померлої бабусі, як звернення до суду з позовом про визнання права власності саме в судовому порядку. Позивач не заперечує тієї обставини, що зазначене спірне майно належало померлій ОСОБА_6 на праві власності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_5 не допомагала померлій бабусі ОСОБА_6, не покращувала її побут, не відвідувала її та не підтримувала з нею спілкування не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки право на спадкування у онуки померлої виникло на підставі ст. ст. 1266, 1268 ЦК України, у зв'язку з перебуванням із померлою в родинних відносинах.

Ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, є підставою для усунення від спадкування за ст. 1224 ЦК України, проте, про наявність таких обставин у ході розгляду даної справи не заявлялося, а тому доводи ОСОБА_3 у тому, що ОСОБА_5 не приймала участі в житті померлої ОСОБА_6, не є підставою для відмови у позову про визнання права власності за ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо недостовірності показань свідків, допитаних з боку відповідача та достовірності показів свідків, допитаних з боку позивача, оскільки ці доводи є припущеннями ОСОБА_3, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи чи зроблені з порушенням норм процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 та наявності підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 відповідають обставинам справи та зібраним по справі доказам.

Доказів, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вищевказаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду також не надано таких доказів.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції по суті спору, а зводяться до невірної оцінки доказів судом першої інстанції, та відповідно до ухвалення судом апеляційної інстанції протилежного рішення.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: