Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Орлов І.В.
Справа № 409/1081/17
Провадження № 22ц/782/808/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах

головуючого Орлова І.В.,

суддів Авалян Н.М., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 12 жовтня 2017 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

25 травня 2017 року ОСОБА_4 (далі позивач) звернувся до ОСОБА_5 (далі відповідач) з позовом в якому просив суд стягнути з відповідача борг у сумі 54.774, 87 копійок. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 13 квітня 2012 року ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_4 80.000,00 гривень, які відповідач зобовязувався повернути позивачеві у строк до 15 липня 2012 року. На підтвердження цього факту 13 квітня 2012 року відповідач ОСОБА_5 склав боргову розписку. У погоджений сторонами строк - до 15 липня 2012 року, відповідач гроші не повернув, погашення заборгованості перед позивачем здійснював частками. Так, у 2012 році ОСОБА_5 повернув 4.467,55 гривень, у 2013 році - 4.467,55 гривень, у 2014 році - 4.467,55 гривень, у 2015 році 5.4841,49 гривень, у 2016 році 6.340,99 гривень, а всього 25.225,13 гривень. Оскільки у 2017 році відповідач почав відмовлятися від повернення боргу, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_5 залишок цього боргу в сумі 54.774,87 гривень.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 12 жовтня 2017 року у задоволені позову відмовлено за пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив: рішення скасувати, ухваливши нове про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга позивача задоволенню не підлягає.

Так, рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції ухвалив виходячи з висновку про те, що за захистом порушеного права ОСОБА_4 звернувся до суду з пропуском встановленого статтею 257 Цивільного кодексу (ЦК) України трирічного строку позовної давності, якій розпочався з 15 липня 2012 року; відповідачем зроблено заяву про застосування такого строку до ухвалення рішення по суті.

Апеляційний суд погоджується з правильністю даного висновку з огляду на таке.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. ОСОБА_6 позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до частин 1, 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно із частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пункт 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» наголошує наступне: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У справі встановлено, що 13 квітня 2012 року між ОСОБА_4, як позикодавцем та ОСОБА_5, як позичальником, у формі виданої відповідачем боргової розписки, був укладений договір позики. За умовами цього договору ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 80.000,00 гривень, які відповідач зобовязувався повернути у строк до 15 липня 2012 року (а. с. 83).

27 грудня 2013 року між Селянським фермерським господарством (СФГ) «Вікторія-К» в особі директора ОСОБА_4, як позичальником, та ОСОБА_5, як позикодавцем, був укладений ОСОБА_6 позики на суму 80.000,00 гривень зі строком повернення 36 місяців, тобто до 27 грудня 2016 року (а. с. 84).

01 квітня 2006 року між ОСОБА_5, як орендодавцем, та СФГ «Вікторія-К» в особі директора ОСОБА_4, як орендарем, строком до 01 квітня 2016 року був укладений ОСОБА_6 оренди землі (а. с. 9,10-11).

З бухгалтерської довідки № 33, виданої 23 березня 2017 року головним бухгалтером СФГ «Вікторія-К» слідує, що в період з 2012 по 2016 роки, з боку орендодавця ОСОБА_5 нарікань з приводу виплати орендної плати не надходило, видано - 25.225,13 гривень, борг з моменту укладення займу у 2012 році на суму 80.000,00 гривень, складає 54.774,84 гривень (а.с.7).

З видаткових касових ордерів, реєстрів видачі грошей за оренду земельних паїв встановлено, що орендар - СФГ «Вікторія-К» у період з 2012 по 2016 роки видавав орендодавцю ОСОБА_5 орендну плату згідно з договором від 01 квітня 2006 року (а. с. 44-57).

На підтвердження зазначених у позовній заяві обставин повернення відповідачем частини боргу за рахунок орендної плати, укладення 27 грудня 2013 року договору займу, у суді першої інстанції надали показання свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача 21 серпня 2017 року зробив суду письмову заяву про застосування позовної давності щодо заявлених вимог про стягнення боргу за борговою розпискою від 13 квітня 2012 року (а. с. 23-24).

Отже, зобовязальні правовідносини які виникли з договору позики від 13 квітня 2012 року захищаються шляхом подачі позовної заяви. У визначений строк - до 15 липня 2012 року, зобовязання з повернення позивачу 80.000,00 гривень ОСОБА_11 не виконав, про належне виконання цього зобовязання суду не довів. З 16 липня 2012 року, для позивача почався перебіг трирічної позовної давності, строк якої закінчився 16 липня 2015 року. Із позовом про стягнення боргу позивач звернувся до суду у травні 2017 року. Відповідач до ухвалення судом рішення заявив про застосування позовної давності.

Вимоги про повернення боргу за розпискою від 13 квітня 2012 року позивач також доводив стверджуючи, що 27 грудня 2013 року сторони уклали додаткову угоду (договір) до договору від 13 квітня 2012 року. За умовами зазначеного договору на протязі 2012 - 2016 років відповідач здійснював повернення боргу позивачу частками за рахунок щорічної орендної плати, що нараховувалася та виплачувалася СФГ «Вікторія-К».

Частиною 1 статті 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Отже, додатковий договір до основного договору за своєю суттю є правочином, який вносить зміни до останнього, оскільки включає у себе погоджені сторонами умови, що є відмінними від раніше закріплених умов. Укладення додаткового договору змінює відносини між сторонами, породжуючи нові стосунки, які базуються на комплексі погоджених умов, як основного договору, так і умов додаткового договору. Тобто виникають нові, змінені і погоджені сторонами, взаємовідносини.

Відповідно до частини 2 статті 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції з посиланням на приписи статтей 651, 654 ЦК України, дійшов правильного висновку про те, що представлений позивачем ОСОБА_6 позики від 27 грудня 2013 року між СФГ «Вікторія-К» та ОСОБА_5 за субєктним складом учасників не є Додатковою угодою (договором) до Договору позики від 13 квітня 2012 року.

Оскільки ОСОБА_6 від 27 грудня 2013 року не є додатковою угодою, його підписання відповідачем не перервало перебіг позовної давності за вимогами про стягнення боргу за договором позики від 13 квітня 2012 року.

Бухгалтерською довідкою від 23 березня 2017 року, видатковими касовими ордерами, даними з реєстрів видачі грошей СФГ «Вікторія-К», факт визнання відповідачем боргу перед ОСОБА_4, часткове погашення цього боргу відповідачем за узгодженим сторонами 27 грудня 2013 року графіком, також не підтверджується.

Показаннями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, не можуть стверджуватися правовідносини, що виникли між сторонами з письмового договору позики від 13 квітня 2012 року та з письмового договору позики від 27 грудня 2013 року, що був укладений між СФГ «Вікторія-К» та ОСОБА_5.

Відповідно до статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суд з одних лише формальних міркувань.

Отже, висновок місцевого суду про відмову у задоволені позову за пропуском строку позовної давності є законними та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги правильність зазначеного висновку не спростовують, а спрямовані на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи. Підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 315, 319, 325 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: