Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 321/448/17 Головуючий у 1 інстанції: Олійник М.Ю.
Провадження № 22-ц /778/3064/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Бєловій А..В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 16 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суд з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, щовін проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан у період з 05 листопада 1979 року по 01 червня 1981 року та при виконанні службових обов'язків отримав вогнепальні осколкові поранення голови (контузія головного мозку в 1980 році), наслідком яких стали рубці шкіри в зазначеній анатомічній області, які у подальшому призвели до розвитку «Стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ у вигляді післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії II ст., прогресуючого кризового перебігу з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні, вертебро-базілярні), мнестичним зниженням, емоційно-вольовою нестійкістю. Післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, вираженими вестибуло-координаційними порушеннями, центральною вестибулярною дисфункцією ІІ-ІІІ ст., стійко вираженим цефалгічним синдромом. Гіпертонічної хвороби III ст., З ст., дуже високий кардіоваскулярний ризик. Гіпертрофії лівого шлуночка. Ангіопатії сітківки обох очей. СН II А ст. ФК III. Церебрального атеросклерозу 2 ст. Двобічної сенсоневральної приглухуватості», а також захворювання «Виразкова хвороба. Рубцева деформація цибулини 12п. кишки. Цукровий діабет середньої важкості, декомпенсація».

Внаслідок захворювань, отриманих в результаті проходження військової служби, позивач змушений тривалий час знаходитись на лікуванні, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, однак стан здоров'я поступово погіршується, в зв'язку з чим йому рішенням МСЕК спочатку було встановлено другу групу інвалідності. Його постійно турбують головні болі, які підсилюються при фізичному наван-

таженні, часто виникає запаморочення, похитування при ходінні, погіршення пам'яті, зниження слуху, працездатності, порушення сну, нудота, загальний озноб, дискомфорт в області серця, різка слабкість, оніміння язика, губ, кінцівок, закладеність носу, підвищення АТ, тривога, дратівливість, біль в хребті та ногах, через що він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, фізичний біль та психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування. Усі ці фактори викликають негативні емоції й переживання, порушено нормальні життєві зв'язки та виникла необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Крім фізичного болю, спричиненого захворюваннями, позивач зазначає, що хворіє на невроз, який розвинувся внаслідок сильного перехвилювання під час проходження служби, в зв'язку з чим неодноразово знаходився на лікуванні в неврологічному відділі та психоневрологічному диспансері. Лікування дає тимчасове полегшення, але відчуття сильного психологічного дискомфорту, страху та тривоги повертаються. Крім того, позивач зазначив, що через хвороби не може працювати, що ставить його у незручне становище, оскільки він не може матеріально забезпечувати свою родину на належному рівні. Його заробітна плата була основним засобом існування його родини, а на теперішню пенсію забезпечити себе та свою родину хоча б самим необхідним неможливо. Це додає йому багато неприємних відчуттів і він змушений витрачати кошти на відновлення свого здоров'я. Він не може вести повноцінне життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена його душевна рівновага, виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на його душевному стані. Позивач вказував, що відчуває себе втраченим для суспільства та родини людиною, оскільки не може допомогти своїй родині, як матеріально, так і фізично, повноцінно виконувати свої обов'язки по господарству. Тривале лікування позначилося не тільки на його здоров'ї, а також і на його психіці; постійно виникають проблеми з придбанням ліків, які є занадто дорогими. Він постійно знаходиться в пригніченому стані через те, що можливості відновлення здоров'я не має і йому необхідно жити з усіма вищезазначеними хворобами. Усі ці фактори викликають негативні емоції й переживання, а значна частина пенсії, яку він отримує, витрачається на придбання ліків та оздоровлення, постійні медичні огляди, санаторне лікування. Посилаючись на наведене, позивач просив відшкодувати моральну шкоду, яка була завдана йому в результаті ушкодження здоров'я при виконанні обов'язків військової служби. Оцінюючи моральну шкоду, позивач виходив із тривалості й глибини своїх душевних страждань, чисельності негативних наслідків для нього, що виникли внаслідок травми, а також з фізичного та фактичного значного погіршення стану здоров'я, оскільки ушкодження здоров'я він зазнав проходячи військову службу в ДРА.

У зв'язку з зазначеним позивач просив суд стягнути з відповідача спричинену моральну шкоду, розмір якої визначав з урахуванням положень «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, згідно якого одноразова грошова допомога у разі встановлення військовослужбовцю ІІ групи інвалідності призначається і виплачується у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, та вважав у його становищі достатньою суму компенсації моральної шкоди у розмірі 320 000 грн.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 16 червня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 25 000 грн. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в сумі 640 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Міністерства оборони України підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 у цій справі, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 встановлена друга група інвалідності, що є наслідком поранень і захворювань, які він отримав у Демократичній Республіці Афганістан під час проходження військової служби, тому має право на відшкодування моральної шкоди, яку має відшкодувати Міністерство оборони України.

Проте погодитись із такими висновками суду першої інстанції повністю не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі не відповідає.

Встановлено, що з 05.11.1979р. по 01.06.1981р. ОСОБА_3 проходив військову службу у Демократичній Республіці Афганістан у складі діючої Радянської армії у період бойових дій.

При виконанні інтернаціонального обов'язку у вищезазначеній республіці ОСОБА_3 отримав численні захворювання.

За результатами огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії від 19 серпня 2015 року ОСОБА_3 було встановлено безстроково другу групу інвалідності через захворювання, пов'язані з виконанням обов'язків військовослужбовців при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, що підтверджується випискою із акту огляду МСЕК до довідки серії АВ № 0280953 (а.с. 13).

Позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня ЗОР», що підтверджується випискою з історії хвороби.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її

завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди у будь-якому розмірі ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України належним чином не дослідив, чи доведено позивачем факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, чи наявний причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні.

При цьому, Міністерство оборони України доводило у суді першої інстанції відсутність своєї вини та неналежності як відповідача у цій справі, але суд першої на це належної уваги не звернув.

Так, згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Крім того, відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відшкодування шкоди державою відбувається у спосіб, передбачений законами України.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Так, військова служба пов'язана із захистом Вітчизни, тому військовослужбовцям визначені законами пільги та гарантії, та в такий спосіб їх моральні страждання вже враховані чинним законодавством.

Поза увагою суду першої інстанції залишились положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких військовослужбовці, військовозобов'язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров'я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров'я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами тощо.

Також, окрім Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на які суд першої інстанції належної уваги не звернув, відповідно до ст. 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

При вищевикладених обставинах, позивачем у матеріали цієї справи не було надано суду першої інстанції належних і допустимих доказів завдання йому будь-якого розміру моральної шкоди, яка б підлягала стягненню з відповідача на користь позивача у цій справі за рішенням суду, враховуючи вказані вище встановлені судом фактичні обставини цієї справи.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову позивача до відповідача у цій справі у повному обсязі.

За таких обставин, доводи відповідача Міністерства оборони України, як особи, яка подала апеляційну скаргу, ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому апеляційну скаргу Міністерства оборони України слід задовольнити; рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 16 червня 2017 рокуу цій справі слід скасувати, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди у цій справі відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч. ч. 1, 5 ЦПК України у разі відмови ОСОБА_3 у задоволенні його позову у цій справі у повному обсязі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача в особі Міністерства оборони України у цій справі будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

Позивач ОСОБА_3 (виписка з акту огляду медико-соціальної експертної комісії - копія а.с. 13) звільнений в силу вимог Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору у цій справі взагалі та, у тому числі, він був звільнений від його сплати за подачу вищезазначеного позову до суду першої інстанції.

У зв'язку із чим, в силу вимог ст. 88 ЦПК України, враховуючи задоволення апеляційної скарги відповідача в особі Міністерства оборони України, апеляційним судом у цій справі судові витрати Міністерства оборони України, пов'язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у вигляді судового збору у розмірі 704 грн., сплаченого при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду (а.с. 84), слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 16 червня 2017 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди у цій справі відмовити.

Судові витрати Міністерства оборони України (), пов'язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у вигляді судового збору у розмірі 704 грн. компенсувати за рахунок держави.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Гончар М.С.