Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/545/17 Головуючий у 1-й інст. Невмержицький І. М.
Категорія 27 Доповідач Талько О. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Талько О.Б.

суддів: Павицької Т.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 23 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору частково недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, що 19 червня 2007 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № ZRZOAE00003978, згідно з яким він отримав кредит на купівлю автомобіля у сумі 18844,52 доларів США з кінцевою датою погашення 18 червня 2012 року.

Вказав, що ним добросовісно та в передбачені договором строки вносилися відповідні платежі, які складали від 378,89 до 629 доларів США щомісячно, а всього станом на 26 квітня 2011 року ним виплачено в рахунок погашення заборгованості 19406,23 доларів США. Отже, вважає заборгованість за кредитним договором достроково погашеною ще у 2011 році.

Проте, всупереч п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Нацбанку України № 168 від 10 травня 2007 року, відповідачем встановлено та стягнуто за період дії кредитного договору винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,84 % від суми виданого кредиту, винагороду за проведення моніторингу та винагороди і комісію. Зазначені витрати є додатковими витратами позичальника, які здійснює споживач на користь банку без надання будь-яких послуг позичальнику зі сторони банку.

Окрім того, вважає плату за дострокове погашення кредиту зміною у витратах позичальника, а тому несправедливою.

Стверджує, що відповідач не надав кредитні кошти готівкою через касу банку, відтак, спірний кредитний договір є неукладеним.

З огляду на вищезазначене, просив визнати частково недійсним кредитний договір № ZRZOAE00003978 від 19 червня 2007 року, укладений між ним та відповідачем.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 23 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача-Топольніцький В.І., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати.

Зокрема, зазначає, що суддею першої інстанції Невмержицьким І.М. безпідставно не задоволено клопотання позивача про відвід.

Крім того, в черговий раз посилається на несправедливість умов оспорюваного кредитного договору, а саме неправомірне встановлення відповідачем плати за дострокове погашення кредиту, плати за видачу кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до п. 7.1 кредитного договору № ZRZOAE00003978 від 19 червня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», сплаті підлягає винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,84 % від суми виданого кредиту.

Окрім того, як вбачається з п. 6.2 оспорюваного кредитного договору, позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які діяли на момент укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

При цьому відповідач безпідставно нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-174цс16.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими.

Однак, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог у звязку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. ст. 257,267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Під час розгляду справи представник відповідача подав до суду заяву про застосування строку позовної давності.

Оскільки кредитний договір укладений між сторонами 19 червня 2007 року, а з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 27 березня 2017 року, тобто поза межами строку позовної давності, у задоволені позову слід відмовити з наведених вище підстав.

Посилання позивача на нарахування банком комісії за дострокове погашення кредиту спростовується п. 7.5 вказаного договору, згідно з яким при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом 0,00 % від суми кредиту, що погашається достроково. Тобто фактично умовами кредитного договору не встановлено жодної плати за дострокове погашення кредитного зобовязання.

Таким чином, рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення,- про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 23 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення,- про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору частково недійсним з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча : Судді: