Провадження № 2/522/8060/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Тарасова А.В.

за участю секретаря судового засідання - Бондаренко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із вищезазначеним позовом, згідно якого, просив визнати недійсним іпотечний договір від 08.02.2007 року, укладений між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та вилучити з Державного реєстру іпотек запис за реєстровим № 246 про іпотеку майнових прав на незакінчене будівництвом офісне приміщення, що знаходиться на 1 поверсі в секції 2 жилого будинку № 5 обєкту будівництва за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 5, будівельний номер квартири № 1. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що за договором іпотеки від 08.02.2007 року він та ОСОБА_2 передали в іпотеку Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» майнові права на незакінчене будівництвом офісне приміщення, що знаходиться на 1 поверсі в секції 2 жилого будинку № 5 обєкту будівництва та будується за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 5, будівельний номер квартири № 1. Однак, як зазначає позивач, на момент укладення спірного договору іпотеки майнові права на обєкти незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки, оскільки були віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку», а спірний договір іпотеки був укладений 08.02.2007 року, тобто із порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час укладення цього договору, оскільки вона не відносила майнові права до переліку обєктів, які могли бути предметом іпотеки.

В судове засідання з'явився представник позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» в судове засідання 12.07.2017 року зявився. У судові засідання, 02.08.2017 року, 10.08.2017 року не зявився, про дату час і місце судових засідань повідомлений належним чином. Крім того, відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» надав письмові заперечення проти позову, згідно яких зазначив, що згідно Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», іпотека виникає відповідно до Закону України «Про іпотеку» щодо нерухомого майна, обєктів незавершеного будівництва та майнових право на нерухомість, будівництво якої не завершено. Таким чином, діюче на момент укладення оспорюваного договору законодавство, закріплювало можливість укладення договору іпотеки щодо майнових прав на незавершений будівництвом обєкт нерухомості.

Крім того, відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» також звернувся до суду із заявою про застосування наслідків спливу строків позовної давності, згідно якої зазначив, що строк позовної давності повинен відраховуватись від дати укладення кредитного договору, тобто з 08.02.2007 року.

Відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» також просив накласти арешт на офісне приміщення, площею 303,45 кв.м., що знаходиться на першому поверсі в секції 2 жилого будинку № 5 за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 5, в порядку ст. 1057-1 ЦК України.

В судове засідання зявився представник відповідача ОСОБА_2, позов визнав та просив задовольнити.

Третя особа до суду не зявилась, про дату і час судового засідання повідомлена належним чином.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.02.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 692/Ф03.7/027, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 232000 дол. США, зі сплатою 12,75 % річних, строком користування до 06.02.2017 року.

В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, 08.02.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були передані в іпотеку банку майнові права на незакінчене будівництвом офісне приміщення, що знаходиться на 1 поверсі в секції 2 жилого будинку № 5 обєкту будівництва та будується за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 5, будівельний номер квартири № 1.

Статтею 5 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) указаний вичерпний перелік обєктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки могли бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також міг бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об'єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому законі були відсутні.

Майнові права на обєкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку».

Спірний договір іпотеки майнових прав був укладений 08.02.2007 року, а відтак він був укладений з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення цього договору).

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яка була висловлена Верховним Судом України в постанові від 17.04.2013 року у справі № 6-8цс13.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, договір іпотеки від 08.02.2007 року, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає визнанню недійсним відповідно до вимог ст. 203 та 215 ЦК України, а запис про іпотеку підлягає виключенню з реєстру.

Відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» надало суду заяву про застосування строку позовної давності, яку обґрунтовано тим, що нормативно-правова база, на яку посилається ОСОБА_1 в позовній заяві діяла під час укладення іпотечного договору, який він просить визнати недійсним, а саме на 08.02.2007 року, а відтак згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України строк позовної давності повинен обраховуватись від дати укладення іпотечного договору.

Суд критично ставиться до вказаних доводів відповідача з огляду на наступне.

Позовна давність за статтею 256 ЦК України це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до абз. 2 п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність починає перебіг після того, як особа, порушення прав якої мало місце, довідалася або могла довідатися про це порушення, а не після самого порушення, оскільки строк позовної давності.

Саме така правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом України, зокрема в постанові у справі № 6-7цс14 від 21.05.2014 року, в постанові у справі № 6-267цс15 від 10.06.2015 року та в постанові у справі № 6-152цс14 від 29.10.2014 року.

При цьому в постанові у справі № 6-152цс14 від 29.10.2014 року Верховний Суд України зазначив, що для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Суд погоджується з доводами позивача з приводу того, що він не мав обєктивної можливості знати про порушення вимог закону при укладенні іпотечного договору, оскільки він не має юридичної освіти та необхідних знань для оцінки іпотечного договору та окремих його положень в поєднанні із ЗУ «Про іпотеку».

Про порушення своїх прав, з приводу чого заявлені позовні вимоги у справі, ОСОБА_1 дізнався після звернення за юридичною допомогою 05.06.2017 року, на підтвердження чого позивачем була надана копія договору про надання юридичної допомоги від 05.06.2017 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що строк позовної давності повинен обраховуватись з 05.06.2017 року, тобто з дня, коли ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав під час надання йому правової допомоги за договором від 05.06.2017 року, а відтак згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України строк позовної давності повинен обраховуватись від цієї дати.

Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, ОСОБА_1 звернувся до суду в межах трирічного строку, встановленого ч. 1 ст. 257 ЦК України, а відтак строк позовної давності до його позовних вимог застосуванню не підлягає.

Крім цього, в своїх запереченнях ПАТ «Укрсоцбанк» посилається на ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» як на підставу укладення спірного іпотечного договору, оскільки нею встановлено, що іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України «Про іпотеку» нерухомого майна, об'єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено.

Однак, з такими висновками відповідача погодитись не можна з огляду на наступне.

Закон України від 19 червня 2003 року № 979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном.

Отже, предметом правового регулювання зазначеного Закону є відносини, що виникають з приводу іпотечного боргу, який виникає після невиконання договору, забезпеченого іпотекою, а не для забезпечення кредитного договору, а відтак до спірних правовідносин не застосовується.

Саме така правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові у справі № 6-8цс13 від 17.04.2013 року.

Крім цього, ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з заявою, в якій посилаючись на ч. 5 ст. 1057-1 ЦК України просило у разі визнання недійсним іпотечного договору накласти арешт на офісне приміщення, що знаходиться на 1 поверсі в секції 2 жилого будинку № 5 обєкту будівництва та будується за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 5, будівельний номер квартири № 1.

Відповідно до ч. 5 ст. 1057-1 ЦК України, визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти в розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті.

Частина 5 ст. 1057-1 ЦК України набрала чинності з 04.11.2012 року.

Частина 1 ст. 58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Отже, норми Закону № 5405-VI від 02.10.2012 року, якими ЦК України доповнено статтею 1057-1, набрали чинності 04.11.2012 року, тобто після укладення спірного іпотечного договору, який було укладено 08.02.2007, що виключає можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка була висловлена в постанові у справі № 6-2705цс16 від 22.02.2017 року.

В цій же заяві ПАТ «Укрсоцбанк» посилаючись на ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України просить суд у разі визнання недійсним іпотечного договору в рішенні суду зазначити визначення суми, яка має бути повернута кредитодавцю.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України, у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Однак, позивачем у справі були заявлені позовні вимоги про визнання недійсним іпотечного, а не кредитного договору, а відтак у разі їх задоволення ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України застосуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 88, 209, 213, 214, 215, 218 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору задовольнити.

Визнати недійсним іпотечний договір від 08.02.2007 року, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3

Вилучити з Державного реєстру іпотек запис за реєстровим № 246 про іпотеку майнових прав на незакінчене будівництвом офісне приміщення, що знаходиться на 1 поверсі в секції 2 жилого будинку № 5 обєкту будівництва за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 5, будівельний номер квартири № 1.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Тарасов А.В.

10 серпня 2017 року