Справа № 299/4633/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ОСОБА_1

при секретарі СОЧЦІ І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Виноградівського районного суду від 8 червня 2017 року про задоволення подання старшого державного виконавця Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон, -

встановила:

ОСОБА_2 оскаржив ухвалу Виноградівського районного суду від 08.06.2017, якою задоволено подання ст. держвиконавця Виноградівського РВ ДВС ОСОБА_3 про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України до виконання боргових зобовязань, покладених на нього рішенням суду. На думку боржника, ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки він не ухиляється від виконання судового рішення, подання держвиконавця та рішення суду не ґрунтуються на доказах, зокрема, щодо наявності у боржника умислу на ухилення від виконання судового рішення. Застосованим обмеженням суд порушив і гарантоване особі право на свободу пересування, в т.ч., і право виїзду за кордон. Про виконавче провадження боржник дізнався лише 14.06.2017 після отримання копії ухвали суду. Просить ухвалу скасувати, у задоволенні подання відмовити.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши відповідно до ст. 305 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи включно з отриманою апеляційним судом копією матеріалів виконавчого провадження № 52436485 (том 2 справи), суд приходить до такого.

Судове рішення, що набрало законної сили, є обовязковим для виконання (ст. 124 ч. 5 Конституції України в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обовязковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією, Законами України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV), що у відповідній частині був чинним до 05.10.2016, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), що набрав чинності з 05.10.2016). Верховний Суд України у ряді справ (постанова від 23.04.2014 у справі № 6-26цс14, постанова від 19.08.2014 у справі № 3-56гс14, постанова від 30.03.2016 у справі № 6-2411цс15 та ін.) сформулював правові позиції, за змістом яких виконання рішення суду є невідємною стадією процесу правосуддя, виконавче провадження є сукупністю дій і правовідносин, урегульованих законами та іншими нормативно-правовими актами, які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до закону. Тобто, дії, що вчиняються під час виконавчого провадження, є за своєю правовою природою процесуальними, тому з урахуванням положень ст. 2 ч. 3 ЦПК України відповідні правовідносини повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1, ст. 2 ч. 1, ст. 11 ч. 1 Закону № 606-XIV, ст. 1, ст. 5 ч. 1, ст. 18 ч. 1 Закону № 1404-VIII, примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу (Закон № 606-XIV), а також у передбачених законом випадках на приватних виконавців (Закон № 1404-VIII) і здійснюється відповідно до закону виконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Заходи примусового виконання судового рішення, визначені ст. 32 Закону № 606-XIV, ст. 10 Закону № 1404-VIII і таким є, передусім, звернення стягнення на грошові кошти, інше майно боржника.

08.06.2017 ст. держвиконавець Виноградівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатської області ОСОБА_3 звернулася до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон (а.с. 168-171 т. 1). Ініціатор подання мотивував його тим, що на виконанні перебуває виконавче провадження № 52436485 із примусового виконання виконавчого листа № 299/4633/14-ц, виданого Виноградівським районним судом 07.10.2015 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 63622,00 грн боргу та 632,22 грн судового збору. Виконавче провадження відкрито 30.09.2016, однак, боржник не виконав рішення суду, декларацію не подав, не вчинив інших дій, спрямованих на виконання рішення, вжиті держвиконавцем заходи результату не дали, за адресою, вказаною у виконавчому документі, боржник майна не має. На виклики держвиконавця боржник не зявився, про причини неявки не повідомив. Отже, боржник не вживає заходів щодо виконання рішення суду за рахунок належних йому майна і доходів, ухиляється від виконання зобовязання.

Посилаючись на ст. 18 Закону № 1404-VIII, на ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII), ст. 377-1 ЦПК України, держвиконавець просив суд тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 до виконання зобовязань, покладених на нього виконавчим листом № 299/4633/14-ц, виданим 07.10.2015 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 63622,00 грн боргу та 632,22 грн судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження № 52436485 із примусового виконання виконавчого листа № 299/4633/14-ц, виданого Виноградівським районним судом 07.10.2015 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 63622,00 грн боргу та 632,22 грн судового збору, було відкрито постановою ст. держвиконавця Виноградівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатської області ОСОБА_3 від 30.09.2016 (а.с. 173 т. 1, а.с. 5 т. 2). Тобто, провадження відкрито відповідно до ст. 25 Закону № 606-XIV, яка не передбачала обовязку боржника подати декларацію про його доходи та майно, попередження боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей, як це передбачає частина 5 статті 26 Закону № 1404-VIII. Не міститься вказівка на такі обовязок і попередження і в тексті постанови про відкриття виконавчого провадження. У справі немає доказу надіслання боржнику копії цієї постанови рекомендованим листом з повідомленням про вручення (ст. 25 ч. 5, ст. 31 ч. 1 Закону № 606-XIV).

Постановою від 06.10.2016 держвиконавець наклав арешт на все майно боржника та заборонив його відчуження, за наявною в справі інформацією боржник ОСОБА_2 не має нерухомого майна, відсутні й дані про наявність у його власності транспортних засобів, про отримання доходів, відкриття банківських рахунків тощо (а.с. 9, 12-22, 25-26 т. 2 та ін.). У справі містяться виклики держвиконавця від 15.11.2016 і від 22.03.2017 про явку боржника ОСОБА_2, надання документів щодо доходів і майна, інших документів, проте, докази отримання цих викликів адресатом відсутні (а.с. 176, 183-184 т. 1). Акт держвиконавця від 10.04.2017 про залишення виклику за адресою місця проживання боржника (до того ж, без пояснення, де саме чи в який спосіб), який там на той час був відсутній, не є доказом отримання боржником такого виклику (а.с. 185 т. 1, а.с. 29 т. 2).

Законом № 1404-VIII передбачено право держвиконавця під час здійснення виконавчого провадження у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів (ст. 18 ч. 1, ч. 3 п. 19). Питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця (ст. 377-1 ЦПК України).

Підставою для тимчасового обмеження права громадянина України на виїзд з України є ухилення від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, яке примусово виконується органом ДВС, тимчасове обмеження у цьому випадку запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. Виходячи зі змісту законодавства у взаємозвязку з положеннями ст.ст. 19, 33 Конституції України, ст.ст. 269-275, 313 ЦК України, право особи на пересування, в т.ч., на виїзд за межі України, може бути обмежене в порядку, передбаченому законом, відповідне обмеження може бути встановлене за наявності для того підстав, тобто, саме у звязку з ухиленням боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, що виконується.

У разі звернення держвиконавця до суду по встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, що виконується, предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобовязань за умови обєктивної спроможності божника виконувати зобовязання, відсутності перешкод для цього (наприклад, приховування майна, коштів, документів, порушення умов щодо арешту майна та заборони його відчуження, створення інших перешкод для виконання рішення тощо).

Зазначивши в поданні про ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, держвиконавець одночасно вказав, що ОСОБА_2 майна не має, факти отримання боржником доходів держвиконавець теж не встановив і не вказав. Додані до подання матеріали підтверджують відсутність у боржника майна, на яке можна звернути стягнення на погашення боргу.

Окрім цього, держвиконавець умотивував подання, а суд, погодившись із цим, умотивував ухвалу невиконанням боржником обовязку подати декларацію про його доходи та майно, тоді як такого обовязку на момент відкриття виконавчого провадження боржник не мав, а доказів одержання подальших вимог держвиконавця щодо подачі такого документу в справі немає.

Отже, у справі немає доказів того, що боржник, будучи спроможним виконувати судове рішення, ухиляється від цього. Навпаки, держвиконавець сам вказав у поданні на фактичну неспроможність боржника виконувати рішення та подав щодо цього документи. Даних про будь-які перешкоди для подання держвиконавцем доказів, що повинні були бути надані суду, у справі немає, тоді як саме на держвиконавцеві лежить обовязок доказування обґрунтованості подання.

Обмеження свободи пересування боржника, що є додатковим заходом забезпечення виконання рішення, якщо загальновживані заходи стягнення є недостатніми, вичерпані, не повинно застосовуватися, якщо не є конче необхідним і обґрунтованим. Саме по собі посилання на заборгованість за виконуваним рішенням за відсутності відповідних доказів не свідчить про ухилення боржника від виконання зобовязання. Посилання на законодавчі та процесуальні норми хоч і відповідають характеру вирішуваного питання, проте, не є достатнім обґрунтуванням для обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон.

Таким чином, встановлено, що доказів вчинення боржником дій, спрямованих на ухилення від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, у справі немає. Не обґрунтував такими доказами свою ухвалу від 08.06.2017 (а.с. 194-195 т. 1) і суд першої інстанції, який не врахував дійсних обставин справи, положень закону та зробив висновки, що не відповідають обставинам справи. Ухвала суду про задоволення подання ґрунтується, по суті, на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України) і не відповідає вимогам закону. Доводи апелянта про те, що суд не вмотивував належним чином свого рішення і таке не відповідає вимогам закону, заслуговують на увагу.

Відтак, з урахуванням положень ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, вимог ст.ст. 212-215 цього Кодексу щодо законності і обґрунтованості судового рішення, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення необґрунтованого і бездоказового подання держвиконавця, а тому постановив необґрунтовану ухвалу, яку на підставі ст. 312 ч. 1 п. 2 ЦПК України слід скасувати, у задоволенні подання відмовити

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 2, ст. 312 ч. 1 п. 2, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, ухвалу Виноградівського районного суду від 8 червня 2017 року скасувати, у задоволенні подання старшого державного виконавця Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді