АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

07 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, процентів, пені та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: ОСОБА_3, про захист прав споживача та визнання договору кредиту недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення з боржника та поручителя заборгованості за кредитним договором у розмірі 79 738,47 доларів США та пені у розмірі 26 909,87 грн., посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов'язань за договором кредиту.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом та з підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, просив суд визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту № 00 від 26 вересня 2007 року із застосуванням наслідків його недійсності, передбачених ст. 216 ЦК України.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що ПАТ «УкрСиббанк» в порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п. 2.1.-2.4., 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не надав споживачу в письмові формі інформацію про умови кредитування, інформацію щодо методики, яка використовується Банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним; не отримано письмового підтвердження споживача послуг про ознайомлення з такою інформацією.

Умови договору кредиту порушують принцип добросовісності, оскільки на момент укладення договору споживач був введений в оману; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди, оскільки прийняті валютні ризики призвели до фактичного збільшення зобов'язань за договором.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 79 738 доларів США 47 центів та пеню за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 26 909 грн. 87 коп. Стягнуто судовий збір у сумі 1 827 грн. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що суд першої інстанції не в повному обсязі встановив обставини, що мають значення для справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, чим порушив вимоги процесуального права, а саме положення ст. 10, 212, 213 ЦПК України суд за клопотання відповідачів не витребував додаткові докази, які мали значення для справи та не отримав висновок судово-економічної експертизи, внаслідок чого рішення суду першої інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим.

Просив рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити, з підстав наведених в ній.

Представник «ПАТ «УкрСиббанк» - ДзюбенкоР.В. в судовому засіданні просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання кредиту № 0, за умовами якого Банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 130 857 доларів США із датою повернення 26.09.20137 та сплатою протягом 30 днів із процентною ставкою у 11,9% річних. Погашення нарахованих відсотків, у відповідності до договору відбувається з 1 по 25 число кожного місяця.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 щодо відсутності у ПАТ «УкрСиббанк» права звернення до суду з позовом, посилаючись на відсутність договірних відносин між сторонами, оскільки обставини укладання Договору про надання кредиту № 0 від 26.09.2007 визнано відповідачем ОСОБА_1, яким заявлено зустрічні позовні вимоги про визнання цього кредитного договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги, що не надання Банком до суду меморіального ордеру свідчить про невиконання умов кредитного договору щодо надання кредитних коштів є необґрунтованим.

За умовами п.1.5 Договору про надання кредиту № 0 від 26.09.2007 Банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у Банку, код Банку (МФО) 351005.

З матеріалів справи вбачається, що Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав кредитні кошти, що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 (а.с. 49).

Відповідно до п. 5.6 Постанови Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України», виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних операцій.

08.07.2009 між Банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 3 до Договору про надання кредиту, якою затверджено новий графік погашення кредиту.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зобов'язання за договором кредиту виконував не належним чином. З листопада 2014 року не здійснював платежів для погашення процентів по кредиту.

Пунктом 4.1. Договору кредиту передбачено, що за порушення термінів повернення кредиту, та/або термінів сплати процентів та/або комісій, Банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту від суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти станом на дату нарахування такої пені.

Згідно розрахунку, наданого Банком заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом станом на 26 серпня 2015 року становила 79 738,47 доларів США, з яких: 72 673,28 доларів США - кредитна заборгованість, 7 065,19 доларів США - заборгованість по процентам, в тому числі прострочена заборгованість. Заборгованість по сплаті пені станом на 17.08.2015 складала 26 909,87 грн.

Суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, ретельно дослідив суму заборгованості, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов до правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості у розмірі 79 738,47 доларів США та 26 909,87 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права при вирішенні клопотання про призначення судово-бухгалтерської експертизи.

Розглядаючи клопотання про призначення судово-бухгалтерської експертизи суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих відповідачем на підтвердження своїх доводів щодо невірного розрахунку Банком заборгованості за кредитним договором, пересвідчитися, зокрема, в тому, що реально існують розбіжності у розмірі сплачених позичальником та зарахованих Банком коштів, а також з'ясувати чи існують розбіжності у датах внесення та зарахування цих коштів.

Отже, важливими умовами для задоволення клопотання про призначення судово-бухгалтерської експертизи є подання відповідачем належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність розбіжностей з наданим Банком розрахунком заборгованості.

Банком надано розрахунок заборгованості, в якому відображено розмір зарахованих коштів та дату зарахування. При цьому розрахунок містить відомості щодо розміру коштів, які зараховувалися на погашення тіла кредиту, процентів та періоду нарахування. Наданий розрахунок містить підпис уповноваженої особи та скріплено печаткою Банку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що відповідальність відповідачів є солідарною.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом договору поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники.

З матеріалів справи вбачається, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 26.09.2007 між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого відповідачі несуть солідарну відповідальність перед Банком у разі невиконання ОСОБА_1 зобов'язань за Договором про надання кредиту.

08 липня 2009 року між Банком та ОСОБА_3 укладено Додаткову угоду № 1 до Договору поруки № 145108, відповідно до умов якої, поручитель надала згоду забезпечувати змінене основне зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що зазначені позивачем обставини для визнання договору недійсними не ґрунтуються на вимогах закону та не порушують принципу справедливості цивільно-правових відносин, які склалися між сторонами, і дійшов вірного висновку про відсутність законних підстав для задоволення зустрічного позову.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

В порядку визначеному ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), а відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії. Договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення іншої дії.

Беручи до уваги наведені норми, слід зазначити, що при підписанні оспорюваного договору кредиту ОСОБА_1 погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту в іноземній валюті - доларах США. Умови договору кредиту не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника.

Таким чином, судова колегія вважає вірними висновки суду, що з моменту прийняття позивачем кредитних коштів та виконання зобов'язань щодо їх повернення слід вважати погодженими умови договору щодо виду валюти, в якій має виконуватися зобов'язання.

При цьому, судом вірно зазначено, що невиконання умов договору не є підставою для його недійсності, а може мати інші правові наслідки.

Доводи апелянта щодо порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, до укладення кредитного договору позивач був повідомлений про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що підтверджується його особистим підписом на спірному кредитному договорі.

Також слід зазначити, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Згідно правового висновку, висловленого Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-511цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові ВСУ у справі № 6-1341цс15 від 2 грудня 2015 року.

Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідачем не доведено порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. ОСОБА_1, отримавши кредит за оспорюваний кредитним договором, в подальшому виконував його умови.

Не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції у своєму рішенні не надав належної оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Всі висновки суду першої інстанції повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (а.с. 160-163).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи щодо невідповідності фактів, зазначених в рішенні суду про участь осіб у розгляді справи та їх присутності в судовому засіданні, а також щодо позиції позовних вимог, оскільки як вбачається із журналу судового засідання від 22.12.2016 в судовому засіданні були присутні представник Банку - Гіль Н.В. та представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 (а.с. 87, 154-157).

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 756/11567/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2584/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Васалатій К.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.