Ухвала

іменем україни

09 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., Писаної Т.О., ПоповичО.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання недійсним договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_7, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), ОСОБА_5, у якому просив визнати недійсними: договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № RML-008/414/2006 від 2 червня 2006 року, укладений 12 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5, договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № РRML-008/414/2006 від 6 червня 2006 року, укладений 12 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5, оскільки вони суперечать положенням ч. 2 ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Під час розгляду справи позивач подав заяву про залишення позову без розгляду у частині позовних вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки № РRML-008/414/2006 від 6 червня 2006 року, укладеного 12 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року позов у цій частині залишено без розгляду.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № RML-008/414/2006 від 2 червня 2006 року, укладений 12 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Справа в апеляційному порядку переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 травня 2015 року апеляційну скаргу банку задоволено, рішення скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 травня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року залишено без змін.

12 травня 2016 року ОСОБА_8, як особа, яка не приймала участі у розгляді справи та яка вважала, що суд першої інстанції вирішив питання про її права та обов'язки звернулася до суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 червня 2016 року ОСОБА_8 відмовлено у прийнятті апеляційної скарги, яку ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року скасовано та направлено на новий апеляційний розгляд.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_8, в інтересах якої діє ОСОБА_9, задоволено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційної інстанції від 13 червня 2017 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції від 30 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2016 року.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України установлено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

ОСОБА_8, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, посилалась на те, що на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 15 вересня 2014 року вона є власником предмета іпотеки, якою було забезпечено належне виконання позивачем його зобов'язань перед банком за кредитним договором, заміна сторони за яким оспорюється позивачем у справі.

Оскільки за рішенням суду про задоволення позову про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за кредитним договором у справі, яка переглядається, у позивача виникає право заявлення вимоги до власника нерухомого майна, що було предметом іпотеки та забезпечувало виконання позивачем його зобов'язань перед банком за кредитним договором, заміна сторони за яким оспорюється позивачем, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що судом першої інстанції вирішено питання про права та обов'язки ОСОБА_8, на підставі чого остання має право на оскарження рішення суду першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_4 у 2003 році набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджено свідоцтвом про право власності, виданим головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 10 вересня 2003 року серії НОМЕР_1 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 04 вересня 2003 № 1514-С/КІ, зареєстрованим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 12 вересня 2003 року, записано в реєстрову книгу № 377-282 за реєстровим № 43708.

Судами встановлено та з матеріалів справи убачається, що 02 червня 2006 між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № RML-008/414/2006, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у загальному розмірі 110000,00 доларів США із сплатою процентної ставки 11 % річних зі строком дії кредиту до 02 червня 2021 року.

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед ПАТ «ОТП Банк» за кредитним договором було укладено договір іпотеки від 06червня 2006 року № PRML-008/441/2006, за умовами якого в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1.

У пункті 4.2. договору іпотеки сторони погодили, що одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору нотаріус накладає, згідно з чинним законодавством України, заборону відчуження предмета іпотеки.

Підпунктом «b» пункту 5.1. договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець має повне і виключне право власності на весь предмет іпотеки.

Під час дії обтяження предмета іпотеки за іпотечним договором від 02червня 2006 рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2012 року в порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_6 право власності на 2/5 частини квартири АДРЕСА_1. Справу розглянуто судом без участі іпотекодержателя.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2013 задоволено позов ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_10. про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вказаним рішенням встановлено, що заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором становить 96 728, 55 доларів США, що станом на 25 вересня 2012 рокуеквівалентно 773 151 грн 30 коп., та 59 793 грн 71 коп. та стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_10. на користь банку заборгованість за кредитним договором від 02 червня 2006 року № RML-008/414/2006 (т. 1, а.с. 112-113).

За загальними приписами норм матеріального права ухвалення рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке належним чином не виконано, не припиняє зобов'язання.

Встановлено, що матеріали справи не містять доказів, що рішення виконано належним чином.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором ПАТ «ОТП Банк» 07 листопада 2013 року надіслав ОСОБА_4 вимогу щодо повернення заборгованості за договором кредиту від 06 червня 2006 року врозмірі 111 077,55 доларів США та 59 623 грн 97 коп. (а.с. 35).

12листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 було укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 02 червня 2006 року № RML-008/414/2006 та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 06 червня 2006 року № PRML-008/441/2006.

Зі змісту договору про відступлення права вимоги вбачається, що первісний кредитор зобов'язаний сповістити боржника про відступлення права вимоги за кредитним договором в п'ятиденний термін з дня укладання цього Договору, шляхом надсилання боржнику відповідного повідомлення цінним листом з повідомленням про вручення.

Як вбачається з матеріалів справи 15 листопада 2013 року ПАТ ОТБ Банк» надіслало ОСОБА_4 лист за вих. № 12-4-10/14138, в якому повідомило про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами ОСОБА_5

Звертаючись до суду з позовом за захистом позивач посилався на те, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги за кредитним договором суперечить положенням ч. 2 ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Пунктом 1 договору про відступлення права вимоги передбачено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор передає у повному обсязі, а новий кредитор приймає на себе у повному обсязі право вимоги, що належить первісному кредитору за кредитним договором від 02 червня 2006 року № RML-008/414/2006, укладеним між первісним кредитором та громадянином України ОСОБА_4, а саме: первісний кредитор передає новому кредитору право вимоги виконання боржником боргових зобов'язань за кредитним договором урозмірі 111 876,16 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на день підписання 894 226грн 15 коп. та 59 623 грн 97 коп. (953 850,12 грн.), за ціну встановлену в п. 3 цього Договору.

З пункту 2 договору випливає, що новий кредитор займає місце первісного кредитора в зобов'язанні, що виникли з кредитного договору в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього договору.

Первісний кредитор підтверджує, що станом на дату укладення цього договору новий кредитор сплатив на рахунок № НОМЕР_2 в повному обсязі первісному кредитору суму у розмірі 953 850 грн 12 коп та до нового кредитора перейшли права первісного кредитора за кредитним договором (п. 3 договору).

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що умовами договору про відступлення права вимоги не передбачена плата первісному кредитору за відступлені зобов'язання, а сума зазначена в п. 3 договору, яку новий кредитор сплатив на рахунок первісного кредитора є сумою заборгованості за кредитним договором (894 226,15+59 623,97 = 953 850,12).

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингумає на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 02 червня 2006 року № RML-008/414/2006, укладаючи даний договір сторони керувалися положеннями статей 512-519 ЦК України, якими врегульовано питання щодо заміни кредитора у зобов'язанні.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючинове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, врахувавши висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2015 року у справі № 6-301цс15, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що договір від 12 листопада 2013 року про відступлення права вимоги за кредитним договором № RML-008/414/2006 від 02 червня 2006року є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

Т.О.Писана

О.В.Попович