Провадження № 22-ц/780/236/17 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 46 07.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

07 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня 2016 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі відокремленого структурного підрозділу «Боярська лісова дослідна станція» до Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи ОСОБА_7, Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «А-Скрин», ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 про визнання недійсним державного акту на право власності на землю, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, скасування рішення реєстраційної служби, визнання права власності і права користування на земельні ділянки,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду із позовом про визнання недійсним державного акту на право власності на землю, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, скасування рішення реєстраційної служби, визнання права власності і права користування на земельні ділянки. Заявлені вимоги мотивував тим, що 11 та 23 червня 2008 року ОСОБА_19 уклав декілька договорів купівлі-продажу, за якими відчужив на користь інших осіб земельні ділянки, які в подальшому були продані відповідачам, в межах с. Лісники Києво-Святошинського району Київської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 05 лютого 2009 року він помер. Однак державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 27 грудня 1996 року з цільовим призначенням для приватного користування, який нібито посвідчував право власності ОСОБА_19 на земельну ділянку пл. 4,8 га., виданий останньому незаконно, оскільки Ходосівською сільською радою відповідне рішення не приймалось, а в самому державному акті таке рішення також не зазначено, відтак державний акт виданий ОСОБА_19 з порушенням вимог ст. 17 ЗК України від 18 грудня 1990 року за відсутності рішення уповноваженого органу. Крім того, зазначений державний акт виданий незаконно ще і тому, що земельна ділянка, право на яку нібито посвідчувалось останнім, належала до земель лісогосподарського призначення і перебувала в користуванні Боярської лісової дослідної станції та з користування її не вилучалась. Так, Боярська лісова дослідна станція була створена в 1966 році відповідно до наказу № 50 по УСГА від 12 лютого 1966 року на базі Боярської ЛДС і Боярського учбово-дослідного лісгоспу; землі, якими володіють на даний час відповідачі, перебували в користуванні Боярської лісової дослідної станції як ліси 1 категорії Хотівського лісництва, а на даний час квартали НОМЕР_2, НОМЕР_3 Боярського лісництва.

Просив визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий Ходосівською сільською радою народних депутатів 27 грудня 1996 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 52 з цільовим призначенням для приватного користування, визнати недійсними договори купівлі-продажу від 11 червня 2008 року та 23 червня 2008 року, укладені ОСОБА_19 із іншими особами, витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі відокремленого структурного підрозділу «Боярська лісова станція» з незаконного володіння відповідачів спірні земельні ділянки, скасувати їх державну реєстрацію, визнати за державою право власності та за Національним університетом біоресурсів і природокористування України в особі відокремленого структурного підрозділу «Боярська лісова дослідна станція» право користування зазначеними земельними ділянками.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня 2016 рокув задоволенні позову відмовлено.

Заступник прокурора Київської області, не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня 2016 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що відмовляючи у задоволенні позову, суд прийшов до помилкового висновку, що прокурором не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин позову, крім того, судом застосовано до спірних правовідносин положення ст.ст. 257, 261 ЦПК України щодо пропуску строку позовної давності. Вказував, що суд дійшов хибного висновку про законність видання ОСОБА_19 оспорюваного державного акту на право власності на землю, оскільки прокурором доведено ці обставини з огляду на встановлення факту неприйняття Ходосівською сільською радою відповідного рішення про надання у власність такої земельної ділянки, а також перебування цієї ділянки у складі земель лісового фонду без відповідної процедури припинення права користування земельною ділянкою. Необгрунтованими є і висновки суду про недоведеність факту надання земельних ділянок за рахунок земель лісового фонду та відхилення судом інформації ВО «Укрдержліспроект». Помилковим є і висновок суду про необхідність застосування до спірних правовідносин положення ч. 4 ст. 267 ЦК України про наслідки спливу строку позовної давності, про застосування якого заявлено представниками окремих відповідачів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи колегія суддів вбачає, що рішенням Ходосівської сільської ради від 06 квітня 1992 року закріплено земельну ділянку в с. Лісники пл. 4,8 га. в постійне користування за кооперативом «Київ-Побут», яка знаходиться в с. Ходосівка (колишня територія піонерського табору «Юний технік», ліквідованого у 1989 році, для організації оздоровчого комплексу. Міністерство народної освіти України, у віданні якого знаходився піонерський табір, своїм листом повідомило про відсутність претензій до кооперативу з приводу виділення земельної ділянки (а. с. 14, 17 т. 5).

Загальними зборами членів кооперативу «Київ-Побут» від 12 серпня 1992 року постановлено вивести ОСОБА_19 із членів кооперативу, видавши йому у вигляді вихідного паю у приватну власність з правом володіння і розпорядження земельну ділянку пл. 4,8 га. із будівлями і спорудами, яка розташована в с. Лісники Києво-Святошинського району м. Києва (а. с. 10 - 11 т. 5).

01 вересня 1992 року ОСОБА_19 звернувся із заявою до голови Ходосівської сільської ради про надання йому у приватну власність ділянку колишнього піонерського табору «Юний технік», належну кооперативу «Київ-Побут» (а. с. 8 т. 5).

Рішенням Ходосівської сільської ради від 29 вересня 1992 року рішення 9 сесії ради від 06 квітня 1992 року «Про відеління земельної ділянки кооперативу «Київ-Побут» в розмірі 4,8 га. в постійне користування» скасовано в зв'язку із змінами, які відбулися в кооперативі «Київ-Побут» (протокол загальних зборів кооперативу від 12 серпня 1992 року, договір № 16 від 12 серпня 1992 року про видання вихідного земельного паю члену кооперативу) (а. с. 6 т. 5).

Згідно рішення Ходосівської сільської ради від 29 вересня 1992 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_19 про виділення йому в приватну власність земельної ділянки, яка раніше була закріплена за кооперативом «Київ-Побут», членом якого був ОСОБА_19, надано ОСОБА_19 в постійне користування земельну ділянку в розмірі 4,8 га. на території колишнього піонерського табору (а. с. 7 т. 5).

В матеріалах справи наявний державний акт від 12 жовтня 1992 року про закріплення за ОСОБА_19 в безстрокове і безоплатне користування 4,8 га. земельної ділянки, яка надана в приватну власність. Державний акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право користування землею за № 205-А (а. с. 9 т. 5).

27 грудня 1996 року ОСОБА_19 одержав державний акт на право приватної власності землю серії НОМЕР_1 на земельну ділянку пл. 4,8 га. в межах Ходосівської сільської ради для приватного користування. Державний акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 52. Реквізити рішення Ходосівської сільської ради у державному акті не зазначені (а. с. 189 - 190 т. 1, 200 т. 5).

Листом архівного сектору Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 12 вересня 2014 року № 06-04/1274 повідомлено, що по документах архівного фонду «Ходосівська сільська рада» та «Лісніківська сільська рада» за 1996 рік рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_19 не виявлено (а. с. 143 т. 1).

Згідно листів Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області від 06 червня 2016 року № 9-1012-99.5-953/2-16 та від 06 липня 2016 року № 9-1012-99.5-1138/2-16 в архіві Управління державний акт на ОСОБА_19 не виявлений (а. с. 84, 107 т. 6).

Згідно листа Управління земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області від 10 червня 2008 року № 741/843, за земельно-кадастровою звітністю форми 6-зем, земельна ділянка пл. 4,8000 га., яка розміщена в межах Лісніківської (Ходосівської) сільської ради, що належить ОСОБА_19, рахується як землі житлової та громадської забудови та на даній земельній ділянці відсутнє нерухоме майно (а. с. 202 т. 5).

01 липня 2000 року ОСОБА_19 змінив прізвище на «ОСОБА_19» (а. с. 207 т. 5).

23 червня 2008 року ОСОБА_19 за договором купівлі-продажу відчужив ОСОБА_11 земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд пл. 0,2627 га. (а. с. 199 - 200 т. 1, 139 - 140 т. 5).

11 червня 2008 року ОСОБА_19 за договором купівлі-продажу відчужив ОСОБА_16 земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд пл. 0,250 га. (а. с. 201 - 202 т. 1, 191 т. 5).

11 червня 2008 року ОСОБА_19 за договором купівлі-продажу відчужив ОСОБА_17 земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд пл. 0,2499 га. (а. с. 203 - 204 т. 1, 186 т. 5).

11 червня 2008 року ОСОБА_19 за договором купівлі-продажу відчужив ОСОБА_18 земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд пл. 0,2500 га. (а. с. 205 - 206 т. 1, 181 т. 5).

23 червня 2008 року ОСОБА_19 за договором купівлі-продажу відчужив ОСОБА_12 земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд пл. 0,2500 га. (а. с. 207 - 208 т. 1, 196 т. 5).

23 червня 2008 року ОСОБА_19 за договором купівлі-продажу відчужив ОСОБА_13 земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд пл. 0,2500 га. (а. с. 209 - 210 т. 1, 147 - 148 т. 5).

23 червня 2008 року ОСОБА_19 за договором купівлі-продажу відчужив ОСОБА_15 земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд пл. 0,2500 га. (а. с. 211 - 212 т. 1, 161 т. 5).

23 червня 2008 року ОСОБА_19 за договором купівлі-продажу відчужив ОСОБА_14 земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд пл. 0,2500 га. (а. с. 213 - 214 т. 1, 153 т. 5).

11 червня 2008 року ОСОБА_19 за договором купівлі-продажу відчужив ТОВ «Компанія «А-СКРИН» земельні ділянки житлової забудови пл. 0,2500 га., земельну ділянку пл. 0,1250 га., 0,2515 га., 0,2500 га., 0,2500 га., 0,2500 га., 0,2500 га., 0,2500 га. (а. с. 104 - 105, 133 - 134, 136 - 137, 166, 169, 172, 175, 178 т. 5).

Зазначені земельні ділянки продавалися як частини земельної ділянки пл. 4,8 га., належної ОСОБА_19 на підставі державного акту на право власності на землю від 27 грудня 1996 року із подальшою видачею державних актів на право власності покупцям.

05 лютого 2009 року ОСОБА_19 помер (а. с. 215 т. 1).

18 червня 2013 року ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу відчужила ОСОБА_4 земельні ділянки із кадастровими номерами НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9 (а. с. 58, 63, 67, 70, 75, 80 т. 6).

20 червня 2013 року ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу відчужила ОСОБА_21 земельну ділянку із кадастровим номером НОМЕР_10 (а. с. 232 т. 5).

23 червня 2013 року ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу відчужила ОСОБА_21 земельну ділянку із кадастровим номером НОМЕР_11 (а. с. 228 т. 5).

25 червня 2013 року ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу відчужила ОСОБА_3 земельну ділянку із кадастровим номером НОМЕР_12 (а. с. 230 т. 5).

09 липня 2013 року ОСОБА_18 за договором купівлі-продажу відчужив ОСОБА_22 земельну ділянку із кадастровим номером НОМЕР_13 (а. с. 219 т. 5).

10 липня 2013 року ОСОБА_17 за договором купівлі-продажу відчужила ОСОБА_6 земельну ділянку із кадастровим номером НОМЕР_14 (а. с. 225 т. 5).

12 вересня 2013 року ОСОБА_9 за договароми купівлі-продажу відчужив ОСОБА_5 земельні ділянки із кадастровими номерома НОМЕР_15, НОМЕР_16, НОМЕР_17, НОМЕР_18 (а. с. 40, 44, 46, 50 т. 6).

21 листопада 2013 року ОСОБА_16 за договором купівлі-продажу відчужив ОСОБА_10 земельну ділянку із кадастровим номером НОМЕР_19 (а. с. 222 т. 5).

21 листопада 2013 року ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу відчужив ОСОБА_10 земельну ділянку із кадастровим номером НОМЕР_20 (а. с. 216 т. 5).

26 лютого 2014 року ОСОБА_10 за договором дарування відчужила ОСОБА_6 земельні ділянки із кадастровими номерами НОМЕР_19, НОМЕР_20 (а. с. 109, 112 т. 6).

25 червня 2003 року Боярська лісова дослідна станція Національного аграрного університету одержала державний акт серії НОМЕР_21 на право постійного користування землею, а саме земельної ділянки для ведення лісового господарства пл. 95,3 га. відповідно до розпорядження Києво-Святошинської райдержадміністрації від 14 квітня 2003 року № 132. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 563 (а. с. 144 - 147, 187 т. 1, 145 - 148 т. 4).

Також 25 червня 2003 року Боярська лісова дослідна станція Національного аграрного університету одержала державний акт серії НОМЕР_22 на право постійного користування землею, а саме земельної ділянки для ведення лісового господарства пл. 231,3 га. відповідно до рішення Києво-Святошинської райдержадміністрації від 14 квітня 2003 року № 132. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 555 (а. с. 148 - 151, 187 т. 1, 133 - 136 т. 4).

В 2008 році комплексною експедицією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання складено проект організації та розвитку лісового господарства відокремленого підрозділу Національного аграрного університету «Боярська лісова дослідна станція», погоджений в 2011 році (а. с. 124 - 137 т. 1).

Згідно наказу відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція» від 22 липня 2009 року № 114, з 01 жовтня 2009 року включено лісові масиви Хотівського лісництва до території Боярського лісництва (а. с. 138 - 141 т. 1).

Згідно листа відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція» від 09 жовтня 2014 року земельні ділянки із кадастровими номерами НОМЕР_11 - НОМЕР_23, НОМЕР_24 - НОМЕР_25 орієнтовно накладаються на планово-картографічні матеріали Боярського лісництва ВП НУБіП України «Боярська ЛДС» в розрізі кварталів та виділів: кв. НОМЕР_26 вид. НОМЕР_27, НОМЕР_28, НОМЕР_29, кв. НОМЕР_2 вид. НОМЕР_30 - НОМЕР_31, НОМЕР_32, НОМЕР_33, НОМЕР_34, НОМЕР_35, НОМЕР_36, НОМЕР_37, кв. НОМЕР_3 вид. НОМЕР_30 - НОМЕР_38 (а. с. 153 т. 1).

Листом відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція» від 09 вересня 2014 року № 304 повідомлено, що Боярська лісова станція була створена в 1966 році відповідно до наказу № 50 по УСГА від 12 лютого 1966 року на базі Боярської ЛДС і Боярського учбово-дослідного лісгоспу (а. с. 162 т. 1).

Як юридична особа Боярська лісова дослідна станція Національного аграрного університету зареєстрована в ЄДРПОУ 27 лютого 1996 року (а. с. 140 - 141 т. 3).

Відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція» зареєстрований в ЄДРПОУ 24 квітня 2007 року (а. с. 148 - 194 т. 3).

Згідно Положення про відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція» ЛДС є правонаступником в межах переданого йому майна Боярської лісової дослідної станції НАУ, створеної за наказом Української сільськогосподарської академії від 04 березня 1960 року (а. с. 137 - 144 т. 4).

Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власниками спірних земельних ділянок є:

ОСОБА_21 - власник земельних ділянок пл. 0,515 га. з кадастровими номерами НОМЕР_11 та НОМЕР_10.

ОСОБА_3 - власник земельної ділянки пл. 0,125 га. із кадастровим номером НОМЕР_12.

ОСОБА_4 - власник земельних ділянок пл. 1,5 га. з кадастровими номерами НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9.

ОСОБА_5 - власник земельних ділянок пл. 1,0126 га. із кадастровими номерами НОМЕР_15, НОМЕР_16, НОМЕР_17, НОМЕР_18.

ОСОБА_6 - власник земельних ділянок пл. 0,9999 га. із кадастровими номерами НОМЕР_20, НОМЕР_19, НОМЕР_14, НОМЕР_13 (а. с. 14 - 113 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними в справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 9 ЗК України 1990 року до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 17 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Відповідно до ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Таким чином, оскільки ОСОБА_19 звернувся із заявою про передачу йому у власність земельної ділянки пл. 4,8 га., виділеної раніше кооперативу «Київ-Побут», членом якого він був, і останнє не заперечувало проти виділення йому даної земельної ділянки в порядку розпаювання, Ходосівською сільською радою правомірно прийнято рішення щодо передачі ОСОБА_19 у власність зазначеної земельної ділянки та видано державний акт на право приватної власності на землю.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що відповідне рішення було прийнято Ходосівською сільською радою в межах компетенції органу місцевого самоврядування, встановленої відповідно вимог чинного на той час законодавства.

Відтак, не спростовані доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції про недоведеність вимог щодо визнання недійсним державного акту про право власності на землю із тих підстав, що рішення про передачу у власність ОСОБА_19 земельної ділянки Ходосівською сільською радою не приймалось.

Посилання прокурора на те, що у державному акті про право власності на землю відсутні реквізити рішення Ходосівської сільської ради, а також на те, що таке рішення на час звернення із відповідними запитами не виявлено, не є беззаперечними доказами, що рішення про передачу у власність ОСОБА_19 земельної ділянки не приймалось.

Суд першої інстанції дав належну оцінку наданим прокурором доказам та прийшов до обгрунтованого висновку про недоведеність вимог прокурора про визнання недійсним державного акту на право власності на землю в зв'язку із тим, що рішення про надання такої земельної ділянки радою не приймалось.

Судом першої інстанції було враховано обставини, встановлені Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2011 року у справі за позовом Боярської лісової дослідної станції Національного університету біоресурсів і природокористування України до ОСОБА_19, Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, Києво-Святошинської районної державної адміністрації про визнання недійсним державних актів на право користування та право приватної власності на земельні ділянки.

Зокрема, «з матеріалів справи вбачається, що згідно з актом на право користування землею, виданим Києво-Святошинською районною радою 12 жовтня 1992 року, ОСОБА_19 отримав у безстрокове користування 4,8 га. землі. Згодом він отримав державний акт на право приватної власності на землю від 27 грудня 1996 року, виданий Ходосівською сільською радою та зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності за № 52 на земельну ділянку площею 4,8 га., яка за площею та конфігурацією співвпадає з тією, що отримана ним в користування, розташованою на території Ходосівської сільської ради та згідно з планом межує з землями Хотівського лісництва Боярської ЛДС».

Доводи апеляційної скарги щодо беззаперечної доведеності незаконності надання ОСОБА_19 земельної ділянки з огляду на встановлення факту неприйняття Ходосівською сільською радою відповідного рішення не підтверджуються матеріалами справи та відхиляються колегією суддів.

Колегія суддів також не може погодитися із доводами апеляційної скарги, що земля, надана ОСОБА_19, перебувала у користуванні Боярської лісової дослідної станції Національного аграрного Університету на підставі чинних на той час документів, відносилась до земель державної власності, як ліси першої групи.

В матеріалах справи відсутні докази, які б беззаперечно свідчили про наведене.

В обґрунтування позову першим заступником прокурора Київської області зазначено, що спірна земельна ділянка, право на яку посвідчувалось державним актом від 27 грудня 1996 року НОМЕР_40, виданим ОСОБА_19, перебувала в користуванні Боярської лісової дослідної станції та з користування останньої не вилучалась, на підтвердження чого прокурор додає державні акти на право постійного користування землею серії НОМЕР_22 та серії НОМЕР_21 від 25 червня 2003 року.

Так, право постійного користування землею Боярською лісовою дослідною станцією Національного аграрного університету посвідчується державними актами на право постійного користування землею серії НОМЕР_21 та НОМЕР_22, виданих лише 25 червня 2003 року, тоді як державний акт на право приватної власності на земельну ділянку розміром 4,8 га ОСОБА_19 виданий 27 грудня 1996 року. Дані про позбавлення його права власності на земельну ділянку в порядку ч. 1 ст. 51 Закону України «Про власність», чинного на час видачі державних актів Боярській лісової дослідної станції, відсутні.

Згідно розпорядження Києво-Святошинської райдержадміністрації № 132 від 14 квітня 2003 року земельна ділянка площею 6694,7 га надана у постійне користування ДП «Боярська ЛДС» без зазначення категорії землі («лісогосподарське призначення») та мети використання («для потреб лісового господарства»). При цьому в силу ст. 5 ЛК та ст. 76 ЗК України землі, на яких зростають лісові насадження, не можуть автоматично вважатись землями лісогосподарського призначення без відповідного рішення про встановлення цільового призначення.

Також до позову було надано технічну документацію зі складання державних актів на право постійного користування землею Боярський ЛДС НАУ в межах Лісниківської сільської ради щодо земельної ділянки загальною площею 231,3 га.

Разом з тим, слід звернути увагу на те, що технічна документація містить відомості щодо дати входження Боярської ЛДС до складу НАУ, а саме вказано «згідно з Постановою ВР України «Про національний аграрний університет» за №1581 94-ВР від 29 липня 1991 року.

Проте, з огляду на положення Постанови ВР України «Про національний аграрний університет» №158/94-ВР від 29 липня 1994 року, входження відбулось в 1994 році, тобто через 2 роки після надання ОСОБА_19 вказаної земельної ділянки.

Технічна документація щодо земельної ділянки загальною площею 95,3 га. в межах Ходосівської сільської ради ні прокурором, ні позивачами суду не надана.

Як вбачається з матеріалів справи, Національний університет біоресурсів і природокористування України і його Відокремлений підрозділ «Боярська лісова дослідна станція» не є тією особою, якій було надано прав користування на земельні ділянки площею 231,3 га. на підставі державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_22 від 25 червня 2003 року та площею 95,3 га. в межах Ходосівської сільської ради на підставі державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_21 від 25 червня 2003 року.

Згідно документів, долучених прокуратурою, юридичною особою, якій було надано право постійного користування земельними ділянками, є Боярська лісова дослідна станція Національного аграрного університету.

Станом на дату видачі державних актів, а саме на 2003 рік, відокремлений підрозділ «Боярська лісова дослідна станція» не існував, оскільки був зареєстрований лише 24 квітня 2007 року.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Боярська лісова дослідна станція НАУ, що є відповідно до наданих державних актів користувачем земельних ділянок, з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не виключена, тобто як юридична особа не припинена.

Прокурором та позивачами не надано доказів про перехід права постійного користування земельними ділянками площею 231,3 га. та площею 95,3 га. від Боярської лісової дослідної станції НАУ до Національного університету біоресурсів і природокористування України, та документу щодо передачі майна Боярської лісової дослідної станції до відокремленого підрозділу НУБІП.

Крім того, положення Земельного кодексу України, що були чинні на дату прийняття рішення про створення відокремленого підрозділу НАУ - «Боярська лісова дослідна станція», не передбачали можливості передачі права користування земельними ділянками, зокрема в рамках передаточного балансу.

Відповідно до вимог п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово - картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

З документів, на які посилається позивач, вбачається відсутність планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, чинних станом на 1996 рік - час видачі державного акту ОСОБА_19 В них також прямо зазначено про «відсутність гарантій повноти і точності даних» та про «орієнтовність накладення земельних ділянок».

Так, листом ВО «Укрдержліспроект» від 09 вересня 2014 року зазначено, що у ВО «Укрдержліспроект» зберігаються постійно пояснювальні записки до проекту організації і розвитку лісового господарства (Проект), лісові карти М 1:10000 і М 1:100000. Всі інші наявні матеріали землевпорядкування передано замовнику ВП НУБіП України «БЛДС» і у ВО «Укрдержліспроект» відсутні. Останнє базове лісовпорядкування ВП «БЛДС» було проведено в 2007-2008 на площі 17934 га. Картографічною (геодезичною) основою для складання планшетів стали державні акти на право користування землею БЛДС, виготовлені у 2002-2004 роках.

В листі ВП НУБіП «БЛДС» від 09 жовтня 2014 року зазначено, що лісовпорядкування проводилось ВО «Укрдержліспроект». Планово-картографічні матеріали були поновлені в 2008 році. За матеріалами попередніх років просили звертатися до ВО «Укрдержліспроект».

Наведені вказаними організаціями дані щодо кварталів і виділень земельних ділянок є суперечливими, що вбачається з наступних документів.

В листі ВО «Укрдержліспроект» від 09 вересня 2014 року зазначено, що надані земельні ділянки з кадастровими номерами розміщені на території Боярського лісництва ВП «БЛДС»: НОМЕР_11 кв. НОМЕР_2 вид. НОМЕР_37; НОМЕР_23 кв. НОМЕР_2 вид. НОМЕР_30,НОМЕР_31; НОМЕР_24 кв. НОМЕР_2 вид. НОМЕР_39,НОМЕР_33; НОМЕР_25 кв. НОМЕР_2 вид. НОМЕР_39. Разом з тим інформовано, що Публічна кадастрова карта не гарантує повну достовірність і точність прив'язки земельних ділянок нанесених згідно кадастрових номерів. Одна з важливих її призначень - виявлення та виправлення помилок в кадастрі. В сумнівних випадках, стосовно розміщення земельних ділянок по Публічній кадастровій карті необхідно звернутися до управління Держземагенства в Київській області.

В листі від 11 вересня 2014 року ВП НУБіП «БЛДС» зазначав, що зазначені в зверненні земельні ділянки зображені на викопіюванні орієнтовно накладаються на планово-картографічні матеріали Боярського лісництва ЛДС в розрізі кварталів НОМЕР_2,НОМЕР_3.

Листом від 09 жовтня 2014 року ВП НУБіП «БЛДС» встановлено, що зазначені в зверненні земельні ділянки орієнтовно накладаються на планово-картографічні матеріали Боярського лісництва ВП «БЛДС» в розрізі кварталів та виділів: НОМЕР_26, вид. НОМЕР_27, НОМЕР_28, НОМЕР_29; НОМЕР_2 вид. НОМЕР_30-НОМЕР_31, НОМЕР_32, НОМЕР_33, НОМЕР_34, НОМЕР_35, НОМЕР_36, НОМЕР_37; кв. НОМЕР_3 вид. НОМЕР_30-НОМЕР_38.

В наданому прокурором проекті організації і розвитку лісового господарства БЛДС від 2008 року зазначено, що картографічною основою для складання лісовпорядних планшетів стали державні акти на право користування землею ЛДС, зроблених у 2002 - 2004 роках, встановленою площею ЛДС 17934 га. З огляду на дату складання самого проекту, та зазначеної в ньому картографічної основи станом на дату складання державних актів БЛДС, зазначений документ не встановлює фактичних даних, що мали б значення на дату виникнення спірних правовідносин - 1996 рік.

Відповідно до пункту 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року N 43, складання державного акта на право власності на земельну ділянку проводиться після встановлення і закріплення на місцевості меж земельних ділянок власників і землекористувачів за затвердженою в установленому порядку відповідною документацією.

Отже, станом на дату видачі актів 2003 року на Боярську лісову дослідну станцію Національного аграрного університету жодного накладання на інші земельні ділянки, в тому числі на земельну ділянку ОСОБА_19, а саме державний акт НОМЕР_40 від 27 грудня 1996 року, в документах не встановлено.

На зазначені обставини обґрунтовано звернуто увагу судом першої інстанції, із чим погоджується колегія суддів.

Колегія суддів враховує, що прокурор не звертався до суду із клопотанням про призначення у справі судово-технічної експертизи для встановлення наявності або відсутності накладання спірних земельних ділянок на земельну ділянку Боярської лісової дослідної станції.

Із роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша, друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Отже, за умови недоведеності накладення земельної ділянки ОСОБА_19 на земельні ділянки ВП НУБіП «БЛДС» прокурором не доведено, яким чином внаслідок видання Ходосівською сільською радою державного акту на право власності на земельну ділянку відповідачами порушуються права, свободи та інтереси позивачів.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого Ходосівською сільською радою народних депутатів 27 грудня 1996 року, є недоведеними і задоволенню не підлягають, а інші позовні вимоги залишаються без задоволення як похідні.

Крім того, заявляючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, прокурор не звернув уваги, що пунктом 3 ст. 388 ЦК передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Права особи яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення індикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Таким чином, захист прав власника у спосіб заявлення вимоги про визнання недійсними вищезгаданих договорів купівлі-продажу є неналежним в будь-якому випадку.

Разом із тим, об'єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК України.

Такі висновки узгоджуються із узагальненням Верховного Суду України про застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ від 01 липня 2013 року.

Колегія суддів враховує, що належна ОСОБА_19 земельна ділянка була єдиною, мала площу 4,8 га., і і право власності на неї підтверджувалося державним актом серії НОМЕР_1 від 27 грудня 1996 року, а земельні ділянки, які прокурор просить витребувати у відповідачів, посвідчуються іншими державними актами, мають загальну площу 4,1525 га. і складаються з земельних ділянок 0,515 га., 0,125 га., 1,5 га., 1,0126 га., 0,9999 га.

Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка під час перебування в чужому володінні була перероблена та втратила індивідуальні характеристики, витребувати її в порядку ст. 388 ЦК України неможливо.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову в цілому.

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позову з підстав необґрунтованості позову, суд першої інстанції одночасно навів доводи щодо пропуску прокурором строку позовної давності, що не узгоджується із вимогами закону.

Так, 19 травня 2016 року відповідач ОСОБА_4, а 11 липня 2016 року - відповідач ОСОБА_5 звернулися із заявами про застосування наслідків пропуску строку позовної давності (а. с. 211 т. 4, 31 т. 5).

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції в тому числі посилався на те, що вказаний позов прокурор подав поза межами строку позовної давності, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв'язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Виходячи із вищевикладеного, у цій частині мотивація суду є помилковою, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його зміни із виключенням із мотивувальної частини судового рішення посилання на пропуск першим заступником прокурора Київської області строку позовної давності як підставу відмови у позові.

В іншій частині рішення суду є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області задовольнити частково.

Змінити рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня 2016 року, виключивши із мотивувальної частини судового рішення посилання на пропуск першим заступником прокурора Київської області строку позовної давності як підставу відмови у позові.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.