Справа № 158/337/17 Провадження № 22-ц/773/1230/17 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О.К.
Категорія: 54 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Федонюк С.Ю., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря Концевич Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Фірма «Орнамент» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою відповідача на рішення Ківерцівського районного суду від 28 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі наказу директора ПП «Фірма «Орнамент» ОСОБА_2 від 09.06.2016 року №9 вона була прийнята на роботу на посаду продавця магазину «Мінімаркет» в с. Жидичин Ківерцівського району Волинської області. Наказом директора ПП «Фірма «Орнамент» ОСОБА_2 №14 від 10.11.2016 року вона була звільнена з роботи з посади продавця магазину «Мінімаркет» на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у звязку з втратою довіря.

Зазначає, що у цьому наказі відсутні відомості про вчинення нею, як особою, яка безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, винних дій, що дали підстави для втрати до неї довіря з боку власника. Ревізія товарно-матеріальних цінностей була проведена 07.11.2016 року під час зміни іншого продавця - ОСОБА_3, у звязку з чим вона була ввечері викликана директором ПП «Фірма «Орнамент» ОСОБА_2 для повернення коштів за актом ревізії, проте від виплати коштів вона відмовилась, акт ревізії їй вручено не було і на її адресу не надсилався.

11.11.2016 року вона знову була викликана директором на роботу де їй була вручена трудова книжка з копією наказу про її звільнення від 10.11.2016 року.

Від підпису про ознайомлення з копією наказу про її звільнення відмовилась, оскільки вважає його незаконним у звязку з тим, що вона відмовилась погашати нестачу та з огляду на те, що цю нестачу товарно-матеріальних цінностей визнала інший продавець ОСОБА_3, яка погодилась відшкодувати її і яка надалі продовжує працювати у магазині.

Позивачка вказує на те, що 09.12.2016 року відповідач звернувся до Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, вважаючи її причетною до вчинення вказаного правопорушення. Пояснень при її звільненні відповідач у неї не відбирав. 17.11.2016 року нею відповідачу було подано застереження про поновлення її на роботі, сама і через представника неодноразово зверталась до відповідача про надання їй копії наказу про прийняття її на роботу та довідки про середньомісячний заробіток, однак будь-якої відповіді не отримала. З огляду на це вважає, що з поважних причин пропустила місячний строк для звернення до суду із вказаним позовом, який просила поновити.

З урахуванням вищенаведеного та заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с.122-127) позивачка просила суд визнати незаконним та скасувати наказ директора ПП «Фірма «Орнамент» ОСОБА_2 від 10.11.2016 року №14 про звільнення її з роботи продавця за п. 2 ст. 41 КЗпП України, поновити її на роботі на посаді продавця магазину «Мінімаркет» у ПП «Фірма «Орнамент» та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення та по час поновлення на роботі з розрахунку 2000 грн. на місяць.

Рішенням Ківерцівського районного суду від 28.07.2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалено поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді продавця магазину «Мінімаркет» у ПП «Фірма «Орнамент».

Стягнути з ПП «Фірма «Орнамент» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 12410 грн.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора ПП «Фірма «Орнамент» ОСОБА_2 від 10.11.2016 року №14 про звільнення ОСОБА_1 з роботи продавця за п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць.

Додатковим рішенням Ківерцівського районного суду від 13.09.2017 року ухвалено стягнути з ПП «Фірма «Орнамент» в дохід держави судовий збір в розмірі 1920 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПП «Фірма «Орнамент», покликаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Сторони будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явились, а тому колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за їх відсутності відповідно до вимог ст. 305 ЦПК України.

У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання у відповідності до вимог ст. 197 ЦПК України не здійснюється.

Апеляційна скарга відповідача ПП «Фірма «Орнамент» підлягає до часткового задоволення, а оскаржуване рішення місцевого суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 була звільнена з роботи без дотримання вимог закону, у звязку з чим наказ директора ПП «Фірма «Орнамент» ОСОБА_2 від 10.11.2016 року №14 є незаконним і підлягає скасуванню, що є наслідком поновлення позивача на роботі на займаній нею до звільнення посаді та стягнення на її користь з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 12410 грн.

Однак, до такого висновку місцевий суд прийшов з порушенням норм матеріального права та без повного зясування обставин, що мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.11.2016 року позивачку ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади продавця на підставі наказу директора ПП «Фірма «Орнамент» ОСОБА_2 від 10.11.2016 року №14 «Про звільнення з роботи» у звязку з втратою довіря відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України (а.с.4).

Дана обставина також підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 до якої внесено відповідний запис про звільнення позивачки (а.с.5, 5а).

З протоколу зборів трудового колективу №2 ПП «Фірма «Орнамент» від 04.11.2016 року на яких була присутня позивачка вбачається, що на розгляд зборів трудового колективу виносилося питання про винесення догани ОСОБА_1 у звязку з порушенням нею трудової дисципліни приводом до чого стала доповідна записка ОСОБА_3 про самовільне залишення позивачкою робочого місця. На цих зборах позивачці ОСОБА_1 було запропоновано надати пояснення з приводу її відсутності на робочому місці, однак, свою відсутність на робочому місці остання пояснити не змогла, а тому рішенням зборів трудового колективу було постановлено винести їй догану у звязку порушенням трудової дисципліни (а.с.25, 26).

На підставі акту нестачі по результатам інвентаризації матеріальних цінностей в магазині «Мінімаркет» ПП «Фірма «Орнамент», що знаходиться по вул. Б.Хмельницького, 9 в с. Жидичин Ківерцівського району Волинської області, складеного 07.11.2016 року комісією у складі директора ОСОБА_2, продавця ОСОБА_3, стажера ОСОБА_4, встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 4700 грн. (а.с.22).

Відповідно до протоколу зборів трудового колективу №3 ПП «Фірма «Орнамент» від 10.11.2016 року на яких також була присутня позивачка, рішенням зборів трудового колективу постановлено звільнити її з роботи 10.11.2016 року у звязку із втратою довіря (а.с.23).

Актом про відмову працівника ОСОБА_1 надавати письмові пояснення щодо свого звільнення та підписати наказ про своє звільнення від 10.11.2016 року засвідчено, що ОСОБА_1 10.11.2016 року відмовилась надати письмове пояснення щодо свого звільнення з роботи та підписати наказ про своє звільнення, оригінал наказу їй було вручено особисто в руки при свідках, на зборах трудового колективу остання також відмовилась надавати письмові пояснення відносно порушення трудової дисципліни (а.с.27).

17.11.2016 року позивачкою ОСОБА_1 було подано відповідачу застереження про необхідність її поновлення на роботі у добровільному порядку протягом 7 днів з часу одержання даного застереження (а.с.7-8).

21.12.2016 року ОСОБА_1 зверталась до відповідача із заявою про надання копії наказу про прийняття її на роботу та довідки про середньомісячний заробіток (а.с.6). Оскільки відповідачем таких документів їй надано не було, тому саме з вини останнього, як вказує позивачка, вона звернулася до суду із пропуском місячного строку для поновлення на роботі.

З матеріалів справи також вбачається, що 13.01.2017 року позивачка зверталась до Управління Держпраці у Волинській області Державної служби з питань праці в якій просила застерегти директора ПП «Фірма «Орнамент» ОСОБА_2 у добровільному порядку поновити її на роботі, а в разі відмови останнього - притягнути його до встановленої законом відповідальності (а.с.9-10).

24.01.2017 року ОСОБА_1 зверталась із заявою до СВ Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області про надання їй повідомлення щодо результатів розгляду заяви директора ПП «Фірма «Орнамент» ОСОБА_2 від 09.12.2016 року щодо вчинення нею крадіжки (розтрати) за місцем роботи (а.с.11).

У своїх висновках місцевий суд з посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 41, ст. 130, ч. 1 ст. 134 КЗпП України зазначав, що звільнення позивача з роботи проведено з порушенням закону.

Судом було встановлено, що договору про матеріальну відповідність з позивачем ОСОБА_1 укладено не було, відповідачем не було доведено факту винних дій позивачки, які призвели до нестачі товарно-матеріальних цінностей. З показань свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 суд встановив, що ревізію у магазині було проведено її директором ОСОБА_2 за допомогою помічника ОСОБА_4 за час робочої зміни продавця ОСОБА_3, вину позивачки ОСОБА_1 було встановлено зі слів іншого продавця ОСОБА_3, під час зміни якої була проведена ревізія. Будь-яких інших доказів винних дій позивачки відповідачем надано не було, тому суд вважав, що обєктивні підстави для втрати довіря до позивачки відповідачем відсутні, а тому звільнення було проведено з порушенням чинного законодавства, що є наслідком її поновлення на роботі та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 12410 грн. В той же час, в оскаржуваному рішенні мотиви, з яких суд виходив стягуючи вказану суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не наведено.

Однак, до таких висновків суд прийшов без додержання норм матеріального права.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у заявах про збільшення позовних вимог (а.с.67-69, 122-127) позивачка ОСОБА_1 сама безпосередньо вказує на те, що 11.11.2016 року, тобто наступного дня після звільнення, директором ПП «Фірма «Орнамент» ОСОБА_2 їй на руки були видані трудова книжка та копія наказу про звільнення від 10.11.2016 року, від підпису про ознайомлення з яким остання, як вона зазначає, відмовилась.

З огляду на це, відповідачем ПП «Фірма «Орнамент» в особі її директора ОСОБА_2 вимоги закону щодо вручення трудової книжки та копії наказу про звільнення позивачки, хоча й остання відмовилась від підпису про ознайомлення з ним, в контексті ст. 47, ч. 1 ст. 233 КЗпП України були виконані.

Отже, саме з 11.11.2016 року для позивачки ОСОБА_1 розпочався місячний строк, передбачений положеннями ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з даним позовом, який нею було пропущено, оскільки такий строк закінчився 12.12.2016 року, в той час як позовну заяву до суду нею було подано лише 08.02.2017 року.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском зазначеного строку.

Наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень.

Оскільки норми ст. 233 КЗпП України щодо місячного строку звернення до суду із позовом про звільнення є імперативними і застосовуються судом незалежно від заяви сторони спору, тому як встановлено під час апеляційного розгляду даної справи, такий строк позивачкою було пропущено і останньою поважних причин його пропуску наведено не було. Звернення позивачки до роботодавця із заявою (застереженням), Управління Держпраці у Волинській області, прокуратури Волинської області, СВ ГУНП у Волинській області для відновлення її порушених прав не є поважними причинами пропуску зазначеного місячного строку, оскільки вона не була позбавлена можливості (через хворобу, стихійне лихо тощо) вчасно звернутися із відповідним позовом безпосередньо до суду в порядку ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Виходячи з вищенаведеного та встановлених у справі обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване в даній справі рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у заявленому ОСОБА_1 позові з підстав пропуску нею строку звернення до суду з даним позовом.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача приватного підприємства «Фірма «Орнамент» задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду від 28 липня 2017 року та додаткове рішення цього суду від 13 вересня 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до приватного підприємства «Фірма «Орнамент» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: