Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

за участі секретаря Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання договору оренди недійсним, стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та процентів за користування коштами,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди квартири від 01.11.2014 р., розташованої за адресою: АДРЕСА_1, стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 29 355,53 грн., з яких: безпідставно отримані кошти у розмірі 25 000 грн. та проценти за їх користування 4 355 грн., та стягнення судових витрат.

Вимоги мотивує тим, що 01.11.2014 р. між ним та відповідачем був укладений договір найму (оренди) квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого сума орендної плати складає 5000 грн. щомісяця, строк сплати орендної плати - щомісяця до 1-го числа поточного місяця, залогова вартість майна - 5000 грн.

01.11.2014 р. відповідач ОСОБА_2 отримала 10000 грн., в подальшому за період з грудня 2014 р. по лютий 2015 р. отримала суму 15000 грн., що загалом складає 25000 грн.

13.02.2015 р. відповідач шляхом направлення sms-повідомлення виявила бажання достроково розірвати договір оренди з 28.02.2015 р.

28.02.2015 р. ОСОБА_2 з'явилась в орендовану квартиру, однак відмовилась повертати залогову суму в розмірі 5000 грн. У зв'язку з протиправними діями відповідача було повідомлено міліцію м. Києва.

У присутності працівників міліції ОСОБА_2 повідомила, що вона не є власницею квартири, а власником являється ОСОБА_3, яка зареєстрована в квартирі, що орендується. На підтвердження свої слів відповідач пред'явила фотокопію договору купівлі-продажу квартири. У відповідача відсутні будь-які документи, що надають право здавати в оренду квартиру від імені ОСОБА_3

Оскільки відповідач не є власницею квартири, то договір оренди квартири суперечить ч. 1 ст. 180 ЦК України, абзацу другому ст. 158 ЖК УРСР та як наслідок є недійсним.

У відповідача відсутні будь-які підстави для отримання грошових коштів від нього, оскільки укладений договір оренди квартири є недійсним, через що не може породжувати юридичні підстави для набуття грошових коштів в розмірі 25000 грн.

У зв'язку з чим на підставі частин 1, 2 ст. 536, ч. 1 ст. 1048, ч. 2 ст. 1214 ЦК України з відповідача на його користь слід стягнути проценти за користування безпідставно набутими грошима.

Враховуючи дату отримання грошей, облікові ставки НБУ, які діяли під час користування грошима, то з відповідача слід стягнути 4355,53 грн. в якості процентів за користування безпідставно одержаними грошима.

В судовому засіданні позивач підтримав позов та викладені у ньому обставин, подав письмові пояснення щодо заперечень проти позову, в яких зазначив, що на його переконання довіреність, яка датується 02.10.2014р., фактично підписана у період часу між 05.01.2017р. та 01.02.2017р., оскільки будь-які згадування про неї у договорі, розписках про отримання коштів, письмових поясненнях суду від 05.01.2017р. відсутні, вважає, що дана довіреність була підроблена, у зв'язку з чим він звернувся до Київської місцевої прокуратури № 4. Також вважає, що довіреність, яка міститься у матеріалах справи, як односторонній правочин є нікчемною. Орендна плата є періодичним платежем, а як наслідок довіреність на її отримання повинна бути належним чином посвідчена.

В судовому засіданні позивач додатково пояснив, що комунальні послуги він не сплачував, документів на квартиру не бачив, заселився до спірної квартири 01.11.2014р., проживав там періодично, виселився 28.02.2015 року.

Представники відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які також є представниками третьої особи, в судовому зсіданні просили відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, посилаючись необґрунтованість вимог.

Представник відповідача та третьої особи ОСОБА_4 пояснила, що позовні вимоги є безпідставними, укладений між сторонами договір найму відповідає вимогам Цивільного кодексу України. Оспорюваний договір зі сторони власника житла ОСОБА_3 уклала відповідач ОСОБА_2, яка діяла на підставі довіреності від 02.10.2014 р. Відповідач перебуває у родинних відносинах з третьою особою та є донькою останньої. Третя особа ОСОБА_3 є непрацездатною за законом (пенсіонер), на період оренди фактично проживала з відповідачем. Отримані за договором кошти були передані третій особі. ОСОБА_3 особисто подала декларації за 2014 -2015 р. та сплатила податок з доходів фізичних осіб у розмірі 15% що становить 1500 грн. Застосування наслідків, що пов'язані з його недійсністю, відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України є неможливим, оскільки позивач користувався квартирою, а сплачена орендна плата є відшкодуванням вартості того, що ним одержано. ОСОБА_3 була обізнана про договір найму та погодилась з ним, претензій до змісту договору не має.

Представник відповідача та третьої особи ОСОБА_5 зазначила, що відповідач отримані кошти передала третій особі та у 2015 р. третя особа сплатила податки за отримання орендної плати.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_3 заперечувала проти позовних вимог в повному обсязі, пояснила, що в 2014 р. вона захворіла, їй необхідні були кошти для лікування зору. Вона пенсіонерка, живе на пенсію вчителя, погано чує і бачить, тому з відповідачем, яка є її донькою та якій довіряє у всьому, вирішили здати квартиру в оренду. У 2008 р. зробили ремонт в квартирі. Отримані кошти від оренди сплатили за лікування її очей в офтальмологічному відділенні.

Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача та третьої особи, третьої особи ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі -продажу нерухомості від 23.05.1996 р. (а.с. 56, 57).

Між сторонами 01 листопада 2014 року був укладений договір найму (оренди) квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов'язалась передати ОСОБА_1 в строкове платне користування квартиру АДРЕСА_1 а ОСОБА_1 зобов'язався прийняти зазначене майно, своєчасно сплачувати орендну плату та після припинення цього договору повернути об'єкт оренди ОСОБА_2 в належному стані (а.с. 11-13).

Відповідно п. 3.1 договору наймач за користування орендованим майном сплачує орендну плату. Розмір орендної плати становить 5000 грн. за місяць.

Згідно п. 3.3 договору залогова вартість квартири та майна становить 5000 грн., яка повертається наймодавцю у момент припинення договору в повному обсязі, або з відшкодуванням за пошкоджене майно або прибирання квартири (що становить 1000 грн.).

Відповідно до розписок відповідач 01.11.2014 р. отримала плату за листопад та залогову вартість в розмірі 10000 грн., також отримала плату за грудень - лютий в розмірі по 5000 грн. щомісяця (а.с. 14).

Згідно ч. 1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (ст. 811 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставами недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При цьому законодавець не розмежовує і не розрізняє підстави недійсності одностороннього чи двостороннього (багатостороннього) правочину.

Підставами недійсності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України є невідповідність (суперечливість) його змісту вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства; відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі; невідповідність форми вчинення правочину установленій законом; правочин має бути спрямований на настання реальних правових наслідків.

Як убачається з матеріалів справи і з пояснень представників відповідача та третьої особи, відповідач ОСОБА_2 при укладанні договору найму (оренди) квартири від 01.11.2014 р., діяла на підставі довіреності від 02.10.2014 р., виданої ОСОБА_3, якою остання уповноважила відповідача бути її представником з усіма необхідними повноваженнями, зокрема, з питань здачі в найм (оренду), а також вчинення для ОСОБА_3 та/чи у її інтересах будь-яких дій щодо належного їй на праві приватної власності нерухомого майна, зокрема квартири за адресою: АДРЕСА_1, визначаючи суми, терміни та інші умови на власний розсуд; одержання належного майна, включаючи грошові кошти (а.с. 58).

Крім того, судом безспірно встановлено, що на виконання умов укладеного між сторонами договору найму (оренди) позивачу було надано житлове приміщення для проживання, яким він користувався та сплачував за це житло орендну плату.

При зверненні до суду із позовом позивач не зазначив, яке саме його цивільне право було порушено відповідачем за умови виконання спірного правочину.

Також відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджено в судовому засіданні поясненнями третьої особи ОСОБА_3, яка не заявляла відповідачу претензій щодо укладення договору оренди квартири, натомість схвалила правочин, вчинений її донькою ОСОБА_2 та підтвердила, що отримувала кошти від оренди, які витратила на лікування, при цьому також за отриману орендну плату за передачу квартири у найм сплатила податок з доходів фізичних осіб та військовий збір, на підтвердження чого суду надано квитанції № 13, № 14 від 28.04.2016 року (а.с. 45).

За таких обставин, враховуючи, що договір оренди укладений у письмовій формі, містить істотні його умови, третьою особою у справі ОСОБА_3, яка є власником квартири, були схвалені дії відповідача щодо укладення з позивачем договору найму, за яким останньому була передана квартира для проживання, що унеможливлює визнання спірного правочину недійсним, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та вбачає підстави для відмови у задоволенні позову у частині вимоги про визнання спірного правочину недійсним.

Оскільки вимоги позову про стягнення безпідставно отриманих грошей та процентів за їх користування є похідними від вимоги про визнання договору оренди квартири недійсним, в задоволенні якої судом відмовлено, вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3, 5, 6, 203, 204, 215, 626, 627, 628, 810-813 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57, 60-64, 79, 88, 208, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання договору оренди недійсним, стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та процентів за користування коштами відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя