Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 336/5199/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/778/2482/17 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

Бєлки В.Ю.,

За участю секретаря: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що 11.06.2016 року в результаті порушення правил дорожнього руху (п. 10.1 ПДР України) відповідач вчинила правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою у справі № 336/3533/16-п від 29.06.2016 року ОСОБА_3 було визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності.

В результаті вчиненого правопорушення ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_1, допустила зіткнення з автомобілем позивача - «Volkswagen Tiguan», д.н. НОМЕР_2, чим спричинила позивачеві збитки матеріального та морального характеру.

В результаті протиправної поведінки ОСОБА_3 автомобіль позивача було значно ушкоджено, та для його транспортування знадобились послуги евакуатора. Крім того, для подальшої експлуатації транспортного засобу було необхідно здійснити коштовний та тривалий ремонт автомобіля.

Для встановлення дійсної вартості пошкоджень та проведення необхідного ремонту позивач вимушена була звернутись до експерта-автотоварознавця, та сплатити відповідну вартість експертизи. З висновку експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріальної шкоди № 85/07 від 08.07.2016 року вбачається, що позивачеві завдано матеріальної шкоди на суму 127 363,12 грн.

Відповідальність ОСОБА_3 була застрахована в ТОВ «Страхова компанія «Мотор-Гарант». На підставі заяви позивача № 198/АК від 15.07.2016 року ТОВ «СК «Мотор-Гарант» у відповідності до ст.ст. 22, 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було прийнято рішення від 10.08.2016 року про виплату страхового відшкодування в розмірі 49 500 грн.

Розмір страхового відшкодування страховиком було зменшено у відповідності до вищевказаного Закону на суму франшизи 500 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Таким чином, загальна сума майнової шкоди, спричиненої позивачеві ОСОБА_3 становить 129 536,12 грн. (127 636,12 грн. - пошкодження авто + 900 грн. вартості експертизи + 500 грн. сума франшизи + 500 грн. вартість евакуатора).

З 129 563,12 грн. позивачу страховиком відшкодовано 49 500 грн.

Частина майнової шкоди, що залишилась не відшкодованою, складає 80 036,12 грн.

В результаті зіткнення автомобілів з вини відповідача, позивач отримала струс мозку та травму хребта у шийному відділенні, що відображено в медичних документах, складених за наслідками проходження лікування потерпілою ОСОБА_4, що завдало позивачу фізичного болю та страждань. В результаті отриманого ушкодження здоров'я життя ОСОБА_4 змінилось. Позивачеві довелось лікуватись у стаціонарі лікарні. Крім того, до теперішнього часу потерпіла не може відновитись від отриманих травм: постійно має головні болі, не може в достатній мірі, як до ДТП, повертати шию, нахилятись, відчуває страх від перебування у транспорті. Спричиненою відповідачем ДТП також було змінено й плани сім'ї позивача: у зв'язку з її травмами та реабілітацією сім'я ОСОБА_4 не змогла поїхати у заплановану відпустку. Замість цього позивач проходила лікування, займалась оформленням документів для страховика, ремонтувала свій автомобіль, що знаходився в аварійному стані.

Протиправна поведінка відповідача відобразилась й на роботі позивача. Оскільки автомобіль є основним засобом для роботи ОСОБА_4, то позивач була позбавлена можливості займатись бізнесом, поставляти товар до магазинів, що вона робила до ДТП по декілька разів на день. Позивач була позбавлена засобу пересування, оскільки проживає у Запорізькому районі, а працює в м. Запоріжжя, що також вплинуло на мобільність позивача, її роботу та доходи.

Крім того, пересування на громадському транспорті, за час ремонту автомобіля, вплинуло на престиж, ділову репутацію та комфорт позивача.

Спричинену їй моральну шкоду ОСОБА_4 оцінила в 20 000 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в сумі 80 036,12 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 20 000 грн., а також судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму матеріальної шкоди в розмірі 80 036,12 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму моральної шкоди в розмірі 3 000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в частині стягнення моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати, що складаються з судового збору в сумі 883,04 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 5 700 грн., що разом становить 6 583,04 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що суд вірно вирішив питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин. З дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України суд належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ст. 1192 ЦК України спосіб відшкодування шкоди, завданої його майну обирає потерпілий: або вимагати відшкодувати в натурі, або відшкодувати завдані збитки.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, зобов'язана сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11.06.2016 року о 20-25 год. ОСОБА_3 в м. Запоріжжя по вул. Круговій, 152, керуючи автомобілем НОМЕР_1, перед початком руху не впевнилась в безпеці руху, внаслідок чого допустила зіткнення з автомобілем НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4, чим порушила вимоги п. 10.1 ПДР України. В результаті ДТП автомобілі пошкоджено, травмованих немає.

Вищевикладене підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.06.2016 року, яка набрала чинності 12.07.2016 року (а.с. 5).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована ТДВ «СК «Мотор-Гарант», у зв'язку з чим страховою компанією 10.08.2016 року прийнято рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 49 500 грн. (а.с. 22).

Розмір страхового відшкодування страховиком було зменшено на суму франшизи, яка становить 500 грн.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріальної шкоди № 85/07 від 08.07.2016 року, складеного судовим експертом ОСОБА_5, вартість матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля «Volkswagen Tiguan», реєстраційний номер НОМЕР_2, з технічної точки зору внаслідок ДТП складає 127 636,12 грн. (а.с. 6-17).

За проведення експертного автотоварознавчого дослідження позивачем було сплачено 900 грн., що вбачається з копії квитанції від 08.07.2016 року (а.с. 18).

За послуги евакуатора ОСОБА_4 сплатила 500 грн., що підтверджується копією товарного чека від 12.06.2016 року (а.с. 18 зв.).

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що майнова шкода, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, складає 80 036,12 грн., з розрахунку 129 536,12 грн. (127 636,12 грн. - пошкодження авто + 900 грн. вартості експертизи + 500 грн. сума франшизи + 500 грн. вартість евакуатора), з огляду на те, що позивачеві страховиком відшкодовано 49 500 грн.

Стосовно вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд правильно виходив із того, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч. 4, 5 ст. 23 ЦК України).

Відповідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п.п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995р. із змінами, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Колегія суддів дійшла висновку, що рішення в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди ухвалено з додержанням вимог матеріального права. Суд першої інстанції з урахуванням тривалості позбавлення можливості користування транспортним засобом, порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, вимушених змінах у життєвих стосунках позивача, обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди в розмірі 3 000 грн. Такий висновок суду відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність факту спричинення позивачу моральної шкоди та відсутність доказів її спричинення спростовані під час апеляційного розгляду справи, оскільки факт спричинення моральної шкоди та моральних страждань, завданих останній підтверджується доказами, яким суд дав оцінку відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на положення Законів України «Про страхування», «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», положення ст. 196 Податкового кодексу України стосовно того, що не є об'єктом оподаткування операції з надання послуг зі страхування, правильність висновків суду по суті спору не спростовують, оскільки вказані норми права не підлягають застосуванню до деліктних правовідносин у цій справі.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що висновок експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріальної шкоди № 85/07 від 08.07.2016 року не є належним та допустимим доказом на підтвердження розміру матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля «Volkswagen Tiguan», реєстраційний номер НОМЕР_2, є повторенням обставин, якими відповідач обґрунтовувала свої заперечення проти позову, оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Інші докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, вона не має права на компенсацію судових витрат у вигляді судового збору, понесених нею при подачі апеляційної скарги до апеляційного суду.

Як вбачається з розрахунку витрат на правову допомогу на стадії апеляційного розгляду справи, витрати ОСОБА_4 на правову допомогу склали 2 200 грн. (а.с. 168-173). Витрати на правову допомогу документально підтверджені та доведені, розрахунок цих витрат зроблено відповідно до Закону України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

З огляду на викладене, з ОСОБА_3 на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені та доведені витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 200 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2017 року у цій справізалишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в сумі 2 200 (дві тисячі двісті) грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: