Номер провадження: 22-ц/785/1012/17
Номер справи місцевого суду: 2-849/10
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2010 року за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,

встановила:

14 жовтня 2009 року ОСОБА_3 (прізвище після реєстрації шлюбу Співак) Т.О. звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що їй на праві спільної часткової власності належить 3/25 частини житлового будинку №32 по вул. Умова в м. Одесі на підставі договору довічного утримання від 26 травня 2006 року, право власності зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» 26 червня 2006 року.

В цілому житловий будинок № 32 складається з двох житлових будинків під літ. «А», літ. «Б», житловою площею 108,6 кв.м., та надвірних споруд «В» - гараж, «Г» - літня кухня, «З» - літній душ, «К» - сарай, «Л навіс, І, ІІ, ІІІ вимощення, №1-4,7,9, 10 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 1300 кв.м., що відведена у безстрокове користування рішенням Одеської міської ради № 511 від 25 травня 1955 року.

З метою поліпшення житлових умов, благоустрою, налагодження побуту нею проведено реконструкцію належної їй частки домоволодіння: здійснена добудова до житлового будинку літ. «Б» у вигляді коридору площею 7,4 кв.м., коридору площею 5,6 кв.м., кухні площею 7,1 кв.м., кухні площею 8,2 кв.м. Одночасно поряд на земельній ділянці, якою вона користується, вона збудувала новий житловий будинок літ. «К1», який складається з приміщень: коридору площею 3,6 кв.м., кухні площею 21,5 кв.м., санвузлу площею 5,5 кв.м., житлової кімнати площею14,6 кв.м., житлової кімнати площею 20,8 кв.м., гаражу площею 14 кв.м., загальною площею 80 кв.м., та вбиральні літ. «М».

Позивач зазначила, що вказане будівництво здійснено відповідно до всіх архітектурних, санітарних та протипожежних правил та відповідає вимогам житлового фонду, ніяким чином не впливає на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок, на яких розташовані інші будівлі, не порушує інтереси та права суміжних користувачів, які надали згоду щодо будівництва та введення зведеної будівлі в експлуатацію.

Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на 3/25 частин спірного домоволодіння з господарськими будівлями і спорудами.

Представник відповідача - Одеської міської ради в судове засідання не з'явився.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2010 року позов ОСОБА_3 задоволено та встановлено порядок виконання рішення суду, згідно з яким це рішення у разі набранням ним законної сили є підставою для реєстрації за ОСОБА_3 права власності 3/25 частин спірного домоволодіння з господарськими будівлями і спорудами.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2015 року у задоволенні заяви Одеської міської ради про перегляд заочного рішення суду було відмовлено (а.с. 191-192).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30.10.2015 року апеляційне провадження у справі було відкрито (т.1 а.с.203).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.12.2015 року апеляційне провадження у справі було закрито (т.1, а.с.225-228).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 вересня 2016 року ухвала апеляційного суду Одеської області від 10.12.2015 року була скасована, а справа направлена до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду (т. 2, а.с. 40-41).

В апеляційній скарзі відповідач - Одеська міська рада просить заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, а саме, судом першої інстанції не враховано, що будівництво проведено позивачкою самочинно, що є підставою для відмови у позові.

До суду апеляційної інстанції всі особи, які беруть участь справі, не зявились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, у звязку з чим та на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису в суді апеляційної інстанції не здійснюється.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу від 28 вересня 2016 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ вказав на те, що строк на оскарження заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2010 року Одеською міською радою не пропущений, у звязку з чим колегія суддів вважає за необхідне розглядати апеляційну скаргу Одеської міської ради в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Так, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач у встановленому законом порядку здійснила реконструкцію належної їй частки в будинку № 32 по вул. Умова в м. Одесі, яке полягало в добудові до житлового будинку літ. «Б» у вигляді коридору площею 7,4 кв.м., коридору площею 5,6 кв.м., кухні площею 7,1 кв.м., кухні площею 8,2 кв.м. Одночасно поряд на земельній ділянці, якою вона користується, вона збудувала новий житловий будинок літ. «К1», який складається з приміщень: коридору площею 3,6 кв.м., кухні площею 21,5 кв.м., санвузлу площею 5,5 кв.м., житлової кімнати площею14,6 кв.м., житлової кімнати площею 20,8 кв.м., гаражу площею 14 кв.м., загальною площею 80 кв.м., та вбиральні літ. «М».

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 8 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що робоча документація для будівництва (реконструкції, реставрації, капітального ремонту) об'єкта архітектури виконується відповідно до державних стандартів, норм і правил на підставі затвердженого проекту.

Робоча документація для будівництва або авторський нагляд за її розробкою виконуються за участю архітектора - автора затвердженого проекту відповідно до укладеного договору на розроблення проекту цього об'єкту архітектури.

Згідно ч. 1 статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Проте, як вбачається із заочного рішення, позивачка під час зведення житлового будинку та реконструкції частини домоволодіння не зверталася до відповідних органів щодо надання дозволу на проведення будівельних робіт. Крім того, будівельні роботи проводилися без затвердженого в установленому законом проекту та відповідного нагляду за його дотриманням. Також позивач ОСОБА_3 не зверталась до відповідних державних органів щодо введення спірного майна до експлуатації у встановленому законом порядку.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦК України підставами, за якими будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна визначається самочинним, є наступні: якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів існування передумов, передбачених ч. 2 ст. 331 ЦК України щодо набуття позивачем права власності на реконструйоване нею нерухоме майно.

Крім того, відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Проте, жодних доказів, які б свідчили, що у позивача взагалі існувало право, яке оспорюється або не визнається іншою особою, до суду надано не було, як і доказів щодо втрати документів, які засвідчували б право власності на вказане вище нерухоме майно. Навпаки, ОСОБА_3 в своїй позовній заяві зазначила, що з метою поліпшення житлових умов, благоустрою, налагодження побуту, за особисті кошти провела реконструкцію частини домоволодіння, а саме добудови до житлового будинку і збудувала окремо визначений житловий будинок, та звернулася до суду саме для набуття права власності.

Дані обставини виключають можливість звернення до суду позивача з відповідним позовом, відповідно до ст. 392 ЦПК України, що в свою чергу призвело до порушення прав та інтересів Одеської міської ради, як власника земельної ділянки, на якій було здійснене самочинне будівництво.

Слід також зазначити, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

Із вищевикладеного слідує, що позивач ОСОБА_3 самовільно здійснила будівництво житлового будинку та реконструкцію частини домоволодіння належної їй на праві власності, що не є підставою для набуття нею права власності на реконструйовані обєкти нерухомого майна.

Також обгрунтованими є доводи заявника апеляційної скарги Одеської міської ради про те, що до участі у справі мали бути залучені інші співвласники будинку № 32 по вул. Умова в м. Одесі, що є суттєвим порушенням норм цивільного процесуального законодавства України, оскільки таким чином вирішено питання про їх права та обовязки, про що їм невідомо до теперішнього часу.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У звязку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, відмовити у повному обсязі.

Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради понесені судові витрати у загальній сумі 2 923,20 грн., яз яких 121,80 грн. - за подання заяви про перегляд заочного рішення (т.1, а.с.154), 1339,8 грн. за подання апеляційної скарги (т.1, а.с.195), 1461,60 грн. за подання касаційної скарги на оскаржуване судове рішення (т.2, а.с.2).

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Одеської міської радизадовольнити.

РішенняМалиновського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2010 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради понесені судові витрати у загальній сумі 2 923,20 грн. (дві тисячі девятсот двадцять три гривні 20 копійок).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_4

ОСОБА_2