Справа № 368/1063/17
Рішення

Іменем України

"28" серпня 2017 р. Кагарлицький районний суд

Київської області в складі:

головуючого судді Кириченка В.І.

при секретарі Марчук Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлику справу за заявою представника ОСОБА_1 адвоката Матюшенкова Дмитра Вікторовича про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території , -

ВСТАНОВИВ:

Заявник просить суд встановити факт смерті ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Ярославка Шполянського району Черкаської області та який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Алчевськ Луганської області, відповідно до вимог ч. 4, 5 ст. 257-1 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення шляхом його невідкладного направлення до Кагарлицького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, посилаючись на те, що він, ОСОБА_1, є рідним онуком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується наступними документами: свідоцтвом про його народження, НОМЕР_1, що видане 05.02.1992р. відділом РАГС м. Алчевськ, Луганської області, де в графі як "мати", зазначена - ОСОБА_4, а в графі як "батько", зазначений - ОСОБА_5; свідоцтвом про шлюб його матері, НОМЕР_2, що видане Сухокалігорською сільською радою Черкаської області, після чого дівоче прізвище його матері «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4», свідоцтвом про народження його матері, НОМЕР_3, що видане 02.07.1967 р. відділом РАГС м. Комунарська, Луганської області, де в графі як мати зазначена - померла ОСОБА_6, а в графі як батько зазначений - померлий ОСОБА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Алчевськ Луганської області, помер його дід - ОСОБА_3.

Факт смерті його діда підтверджується наступними документами: лікарським свідоцтвом про смерть НОМЕР_4, що видане Алчевською центральною міською лікарнею Луганської області14.11.2016 року.; свідоцтвом про смерть НОМЕР_5, що видане 15.11.2016р. відділом запису актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції міністерства юстиції Луганської Народної Республіки.

Згідно ст. 1 Закону України 15 квітня 2014 року № 1207-VII "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Положеннями ч. 1 ст. 18 Закон № 1207-VII, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченого законом.

Враховуючи, що перелічені вище документи, які були видані місцевими органами м. Алчевськ Луганської області, яке відповідно до п.п. 2 п. 1 розділу "Луганська область", Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р. Алчевськ Луганської області відноситься до таких населених пунктів.

У зв'язку із цим, він був змушений звернутися до Кагарлицького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області для отримання свідоцтва про смерть відповідного зразка, після смерті свого діда.

В свою чергу, Кагарлицький РВ ДРАЦС відмовив йому у проведенні державної реєстрації смерті його діда, оскільки останнім для підтвердження факту смерті пред'явлено документи, що видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п.7 ст.273 ЦПК) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Крім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ України в Інформаційному листі "Про окремі питання застосування Закону України від 4 лютого 2016 року № 990-УІІІ "Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України", вих. №9- 1130/0/4-16 від 15.04.2016 в п. з "Щодо належних та допустимих доказів на підтвердження факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України" зазначив, "Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням зазначених положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), a також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Iiuycu and Оіїшт v. Ivlvldoua and Russia."), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого "намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення.

Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території.

Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території.

Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Таким чином вважає за необхідне застосувати названі загальні принципи «Намібійські винятки», сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів (лікарське свідоцтво про смерть, довідку про причину смерті особи, свідоцтва про смерть), виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як докази смерті його бабусі, оскільки можливості збору доказів смерті його бабусі на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31-03-1995 року №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов'язується із наступним вирішенням спору про право.

Іншої можливості встановити факт смерті своєї бабусі, він не має. Встановлення цих фактів не пов'язане з наступним вирішенням судового спору про право.

Представник зацікавленої особи в особі - Кагарлицького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений по час та місце судового засідання, про причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши заявника та представника заявника - Матюшенкова Д.В., дослідивши матеріали справи, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як передбачено ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідності до п.7 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи, зокрема, народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Абзацом 1 ч.1 ст.257-1 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Згідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Заявник - ОСОБА_1, є рідним онуком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується наступними документами:

свідоцтвом про його народження, НОМЕР_1, що видане 05.02.1992р. відділом РАГС м. Алчевськ, Луганської області, де в графі як "мати", зазначена - ОСОБА_4, а в графі як "батько", зазначений - ОСОБА_5;

свідоцтвом про шлюб його матері, НОМЕР_2, що видане Сухокалігорською сільською радою Катеринопільського району Черкаської області, після чого дівоче прізвище його матері «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4»,

свідоцтвом про народження його матері, НОМЕР_3, що видане 02.07.1967 р. відділом РАГС м. Комунарська, Луганської області, де в графі як мати зазначена - померла ОСОБА_6, а в графі як батько зазначений - померлий ОСОБА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Алчевськ Луганської області, помер дід заявника - ОСОБА_3.

А також показами заявника в якості свідка м. Алчевськ Луганської області включено в перелік населених пунктів на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження відповідно до Розпорядження КМУ України від 07.11.2014 року №1085 в редакції від 02.12.2015 року №1276-р. також вказаний населений пункт розпорядженням КМ України від 02.12. 2015 року №1275 -р включено в перелік на території якого здійснюється антитерористична операція відповідно до ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Факт смерті його діда підтверджується наступними документами:

-лікарським свідоцтвом про смерть НОМЕР_4, що видане Алчевською центральною міською лікарнею Луганської області14.11.2016 року.;

-свідоцтвом про смерть НОМЕР_5, що видане 15.11.2016р. відділом запису актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції міністерства юстиції Луганської Народної Республіки.

У відповідності до наказів Міністерства юстиції України № 246/7 від 25 листопада 2014 року та № 935/5 від 17 червня 2014 року всі органи та підрозділи, які підпорядковані Міністерству юстиції України повинні були переміститися з тимчасово непідлеглих територій в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та перереєструватись, тому всі акти та документи, видані органами не переміщеними в населені пункти, на територіях яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та не перереєструвались з 01 грудня 2014 року вважаються недійсними.

Свідоцтво про смерть від 15.11.2016 НОМЕР_5 та лікарняне свідоцтво про смерть НОМЕР_4 від 14.11.2016, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, є недійсними і не створюють правових наслідків, але враховується судом при вирішенні заяви відповідно до висновків ЄСПЛ у справах.

За ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов'язковою.

Відомості про смерть особи підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті.

Відповідно п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України « Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

Згідно Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5 (зі змінами), підставою державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-І/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545; в) лікарське свідоцтво про пренатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

У відповідності до приписів Інструкції щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої наказом МОЗ України від 08.08.2006 №545, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1152/13026, для забезпечення реєстрації смерті в органах реєстрації актів цивільного стану закладом охорони здоров'я видається лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о). Лікарське свідоцтво про смерть видається такими закладами охорони здоров'я: лікарнями, амбулаторно-поліклінічними закладами, диспансерами, пологовими будинками, санаторіями, патолого-анатомічними бюро, бюро судово-медичної експертизи.

Встановлення факту смерті для заявника має юридичне значення, оскільки свідоцтво про смерть видане на території Луганської Народної Республіки є недійсним, оскільки видане органом, який не має права їх видавати, бо знаходиться на тимчасово окупованій території України.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії», який був наданий на запит Ради Безпеки ООН зазначено, що держави - члени ООН відповідно до Резолюції 276 (1970) Ради Безпеки зобов'язані утримуватися від застосування міжнародних договорів, укладений з Південною Африкою від імені або відносно Намібії. При цьому у п. 125 цього Консультативного висновку Міжнародного суду ООН вказано на винятки із цього права, а саме. В цілому , невизнання управління Південної Африки (тимчасово окупованої) Території не повинно призводити до позбавлення народу Намібії будь-яких переваг , що випливають з міжнародного співробітництва і зокрема, в той час як офіційні дії, що здійснюються урядом Південної Африки від імені або по відношенню до Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними , ця недійсність не може бути поширена до тих актів, таких, як, наприклад , реєстрація народжень , смертей і шлюбів.

Про необхідність врахування актів органів влади з окупованих територій Європейським судом з прав людини у п. 45 рішення по справі «Луізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey) від 18 грудня 1996 року (заява № 15318/89) була викладена правова позиція, що при аналогічних обставинах щодо відсутності ефективного державного контролю Кіпру за такими територіями, міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей і дій, які звідти походять, наприклад актів реєстрації народження, смерті і шлюбу, наслідки яких можуть ігноруватися лише на шкоду мешканців тієї чи іншої території.

Встановлення факту смерті ОСОБА_3 необхідне заявнику для державної реєстрації смерті, внесення відомостей про її смерть до Державного реєстру.

Враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, встановлення факту смерті надає заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України та оформити спадкові права.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню ( ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215, 218, 256 ч.1 п. 6, 274 -278 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву задоволити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Ярославка Шполянського району Черкаської області та який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Алчевськ Луганської області.

Допустити негайне виконання рішення суду шляхом його невідкладного направлення до Кагарлицького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду, а особою яка приймала участь, але не була присутня в судовому засіданні в той же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 223 ч.1 ЦПК України.

Суддя: В.І. Кириченко