У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 серпня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 серпня 2017 року в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції фактично позбавив позивача двох невід'ємних складових поняття "право власності", зокрема це право володіння та право користування та розпорядження своїм майном. Судом першої інстанції не захищено право приватної власності позивача, яке є непорушним відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України.

Враховуючи, що між позивачем та відповідачем 21.04.2016 року шлюб розірвано, позивач виявив намір на власний розсуд користуватися своєю власністю, а тому вимоги щодо усунення перешкод у користуванні його власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням відповідає положенням ст. 16 ЦК України, а порушене право вільного користування власністю відновленню.

Вважає, що обставиною, яка має істотне значення є відсутність у позивача будь-якого іншого житлового приміщення для проживання та подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим, враховуючи неприязні стосунки.

Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_2 володіє на праві приватної спільної сумісної власності частиною кв. АДРЕСА_1

Також зазначає, що висновок судом першої інстанції про те, що питання виселення відповідача зі спірної квартири та зняття її з реєстрації за вказаним місцем проживання не можуть бути реалізовані в порядку ст. 217 ЦПК України, оскільки повинні бути предметом розгляду як окремі позовні вимоги не відповідають правовим позиціям Верховного Суду України викладеним у постановах №6-2931цс16 від 15.05.2017, №6-709цс16 від 16.11.2016, №21-5446а15 від 01.03.2016, №6-92цс15 від 27.05.2015, №6-81цс11 від 16.01.2012.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити в повному об'ємі.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не навів жодних конкретних прикладів порушення відповідачем правил співжиття, в тому числі і систематичного, або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до них заходів реагування. Позивач не надав доказів про наявність будь-яких перешкод у володінні та користуванні квартирою. При цьому, суд першої інстанції враховував, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачем не втратила право користування спірною квартирою і за встановлених по справі обставин не може бути такого права позбавлена.

Що стосується виселення відповідача зі спірної квартири та зняття її з реєстрації за вказаним місцем проживання, суд прийшов до висновку, що вказані вимоги взагалі не можуть бути реалізовані в порядку статті 217 ЦПК України, оскільки повинні бути предметом розгляду як окремі позовні вимоги, однак такі позовні вимоги ОСОБА_4 не заявлялися.

Такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.317, 319, 383, 391 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб тавимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 є власником кв. АДРЕСА_2 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 жовтня 2003 року (а.с.6).

Відповідно до рішення Рівненського міського суду від 21 квітня 2016 року у справі № 569/16704/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, сторони з 10 жовтня 1997 року перебували у шлюбі, від якого мають двох дітей : сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб між сторонами розірвано, діти залишені з матір'ю (а.с.21).

Вважаючи своє право власника квартири порушеним ОСОБА_4 просив його захистити в обраний ним спосіб: шляхом позбавлення права його бувшої дружини ОСОБА_2 в користуванні належною йому квартирою, зняття її з реєстрації та виселення, однак всупереч вимог ст.10,60 ЦПК України він не довів обставин на які посилався, зокрема, що йому чиняться перешкоди у користуванні його квартирою.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 разом з дітьми, як члени сім'ї власника вселились, проживали та проживають у кв. АДРЕСА_2 та зареєстровані у ній. (а.с.26).

Відповідно до ст.405 ЦК України та ст. 156 ЖК України, передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Місцевий суд зважив на наведене й дійшов вірного висновку, що ОСОБА_2, як член сім'ї власника квартири може бути виселено лише у випадках, передбачених законом, зокрема ч.1 ст. 116 ЖК України, однак позов з цих підстав не заявлявся та відповідні обставини не доводились.

Тобто, хоч позивач ОСОБА_4 і є власником квартири, однак підстав для усунення перешкод в користуванні належною йому квартирою шляхом позбавлення права користування його бувшого члена сім'ї ОСОБА_2 та її виселення зі зняттям з реєстраційного обліку - немає.

Згідно ст.ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. В інтересах неповнолітніх їхні особисті немайнові права, в тому числі і на місце проживання, здійснюють батьки.

Правильно зазначено судом першої інстанції, що питання виселення відповідача зі спірної квартири та зняття її з реєстрації за вказаним місцем проживання не можуть бути реалізовані в порядку ст. 217 ЦПК України, оскільки повинні бути предметом розгляду як окремі позовні вимоги.

Ст.217 ЦПК України не є нормою матеріального права, яка містить в собі правові підстави для виселення чи зняття з реєстрації. Зняття з реєстрації не відноситься до компетенції суду. Крім того, не можливо покласти зобов'язання на Рівненський міський відділ ДМС про зняття ОСОБА_2 з реєстрації, навіть у випадку задоволення позову, оскільки відділ не був стороною в справі.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає,

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук