РІШЕННЯ

Іменем України

10.08.2017 Франківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого- судді Лозинського Б.М.

з участю секретаря судового засідань- Бугайчук В.М.

представника позивача- Дем'яновської Ю.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, з участю третьої особи П'ятої Львівської державної нотаріальної контори м. Львова про визнання договору недійсним, суд,-

в с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду з вказаним позовом та просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 29.12.2004, посвідчений п'ятою Львівською державною нотаріальною конторою.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона являється власником квартири АДРЕСА_1. В липні 2012 року її племінниця ОСОБА_1 звернулась до паспортиста ОСББ, від якого довідалась, що спірна квартира переоформлена на сторонню особу, в зв'язку з чим позивачка звернулась до Франківського РВ ЛМУ ГУМВС України зі скаргою на дії невідомих осіб. Франківським РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області було порушено кримінальну справу по факту вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України та призначено почеркознавчу експертизу, висновком якої встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Підписи» в примірнику договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеному між позивачкою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 29.12.2004 - виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_3 В зв'язку з тим, що такий договір позивачкою не підписувався, просить визнати його недійсним. Оскільки з квартири ніколи не виселялась, ключі від такої відповідачу не передавала, не виписувалась і наміру розпоряджатись такою не мала, оскільки спірна квартира являється її єдиним житлом, а відповідач в таку не вселявся, то просить визнати вказаний вище договір не дійсним.

У зв'язку з смертю позивачки, судом залучено в якості позивача її правонаступника - спадкоємицю ОСОБА_1.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, дала пояснення аналогічні викладеним в позові, наголосила, що ОСОБА_5 є людиною похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_1, не мала жодного наміру безоплатно відчужувати єдине своє житло на користь сторонньої особи. Крім цього, фактична передача квартири за договором дарування не відбулась, оскільки відповідач у спірну квартиру не вселявся та не реєструвався в такій. Наявність підпису позивача на договорі дарування не є свідченням того, що позивачка бажала укладення договору дарування, а її воля спрямовувалась на укладення договору дарування, оскільки реалізація оспорюваного договору фактичними діями сторін такого не відбулась. Просить задоволити позов повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні 03.03.2017 проти позову заперечила, пояснила, що ОСОБА_3 сама запропонувала укласти договір дарування квартири, оскільки їх сім'я здійснювала догляд за нею. Ствердила, що позивач разом з нею були у нотаріуса, де і підписали договір дарування. Після цього ОСОБА_3 залишилась проживати у цій квартирі, а відповідач у спірну квартиру ніколи не вселявся та не знімався з реєстрації за місцем свого постійного проживання. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи П'ятої Львівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, проте належним чином повідомлений про час і місце слухання справи, а тому відповідно до ст. 169 ЦПК України, суд розглядає справу у його відсутності.

Дослідивши наявні у справі докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.12.2004 державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори був посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_1, за яким ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв вказану квартиру. Жодних умов щодо передачі ключів, виселення чи зняття з реєстрації дарителя - договір не містить.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи ЛНДІСЕ № 2009 від 13.02.2015 встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3 на двох примірниках договору дарування квартири від 29.12.2004 виконані ОСОБА_3, а відтак доводи позивача в цій частині спростовані матеріалами справи.

Водночас, відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Пленуму ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК).

Відтак, за змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В в'язку з цим, у відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, внутрішня воля - це певна сторона психічної діяльності особи, яка отримує своє вираження в її свідомій спрямованості дій, вчинків та поведінки, а правочин являє собою спеціальну форму вираження волі його учасником.

Згідно 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, невідповідність волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі є підставою недійсності правочину.

В силу ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений, а правові засади визнання недійсним правочину в якому має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ст. 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові № 6-202цс 15 від 21.10.2015 року, вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось представниками сторін, що ОСОБА_3 була особою похилого віку, внаслідок чого мала потребу у сторонній допомозі. Крім цього, з письмових заперечень проти позову від 17.05.2013 /аркуші справи 58-62/ випливає, що ОСОБА_3 попросила переоформити квартиру на відповідача з метою уникнення шахрайства, протягом 2009-2010 року неодноразово лікувалась, а відповідачі їй допомагали як матеріально, так і доглядом. Сплата комунальних послуг проводилась від імені ОСОБА_3, яка продовжувала проживати в спірній квартирі, що підтверджено актом від 06.03.2013 року /аркуш справи 54/ та була єдиною зареєстрованою в квартирі до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 /аркуші справи 53, 167,168/. Відповідачам не наведено доказів існування у ОСОБА_3 іншого житла, як не надано доказів фактичної передачі квартири.

Оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, посвідченого 29.12.2004 державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори як такого, що укладений внаслідок помилки.

Про застосування строків позовної давності стороною відповідача не заявлялось.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вартість спірної квартири на день укладення договору, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 640 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартириАДРЕСА_1 від 29.12.2004, посвідчений П'ятою Львівською державною нотаріальною конторою м.Львова.

Стягнути з ОСОБА_2 на корить держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя Франківського

районного суду м. Львова: Б.М. Лозинський