АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, -

за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фізичної особи -підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату та невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Зазначені вимоги мотивувала тим, що з 07 лютого 2014 року по 24 липня 2014 року працювала адміністратором у ФОП ОСОБА_3 і була звільнена за ч.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

Справа №754/21214/14-ц
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/1482/2017
Головуючий у суді першої інстанції: І.А. Галась
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
В день звільнення відповідач не провів з нею розрахунок: не виплатив заробітної плати за увесь час роботи адміністратором, а тому просила стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за вказаний період в сумі 7417,62 грн. та відповідно до ст. 34 КЗпП України компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів та послуги у порядку, встановленому чинним законодавством з березня 2014 року по листопад 2014 року в сумі 1 343,04 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку 500,04 грн. і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 6521,74 грн. та моральну шкоду в сумі 2000 грн.

Після звільнення вона звернулася до відповідача з вимогою про виплату заробітної плати за час її роботи та розрахунку при звільненні, але їй було відмовлено.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати задоволено (а.с. 94-99).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року заяву ФОП ОСОБА_3 задоволено. Заочне рішення від 17 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку (а.с. 120,121).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 7417, 62 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати у розмірі 1343, 04 грн., грошову компенсацію щорічної відпустки у розмірі 500,04 грн., середній заробіток за час затримки в розмірі 6521, 74 грн., моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, ФОП ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з'ясування судом обставини, які мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити з викладених підстав.

Позивач ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Положеннями ч.1 ст.115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 07 лютого 2014 року ОСОБА_1 уклала з ФОП ОСОБА_3 трудовий договір №9, який зареєстрований у Дніпровському районному центрі зайнятості за № , за умовами якого ОСОБА_1 зобов'язувалася виконувати роботу адміністратора, а фізична особа - підприємець за виконану нею роботу зобов'язувався виплачувати заробітну плату у розмірі 1218,00 грн. на місяць, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати (а.с. 4).

24 липня 2014 року позивач звільнена з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін (а.с. 8).

06 жовтня 2014 року ОСОБА_1 направила ФОП ОСОБА_3 заяву, в якій просила виплатити їй заробітну плату за час її роботи, оскільки на день розірвання трудового договору заробітна плата їй не була виплачена (а.с.5). Заява була отримана відповідачем 14 жовтня 2014 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 6).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Встановивши, що відповідач порушивши вимоги трудового законодавства, не здійснив виплати належних позивачу сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню: заробітна плата за час роботи з 07 лютого 2014 року по 14 липня 2014 року, компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

При вирішенні питання про стягнення заробітної плати з 07 лютого 2014 року по 14 липня 2014 року, суд правильно виходив з умов трудового договору укладеного сторонами, яким передбачено, що праця працівника оплачується у розмірі 1218 грн. на місяць, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати та довідки про заробітну плату (дохід) від 23.09.2014 №1. При цьому суд навів розрахунки, з яких виходив при нарахуванні заробітної плати за вказаний період та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( а.с. 4).

З матеріалів справи вбачається, що позивач була на роботі в день звільнення, про що свідчить та обставина, що реєстрація розірвання трудового договору відбулося з її участю (а.с.2 зв.).

Отже, відповідач зобов'язаний був виплатити позивачу всі належній суми при звільненні.

Заперечуючи проти позову, відповідач разом з тим не надав належних та допустимих доказів в підтвердження виконання ним вимог статей 116, 117 КЗпП України при звільненні позивача.

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року N 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

У зв'язку з тим, що відповідач за час роботи позивача не виплачував їй заробітну плату, суд обґрунтовано задовольнив вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати, у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Згідно ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Таким чином, обов'язок по виплаті компенсації за невикористану відпустку при звільненні працівника покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про виплату такої компенсації.

Отже, при звільненні ОСОБА_1 відповідач зобов'язаний був виплатити їй грошову компенсацію, а не виконання цієї вимоги закону є підставою до стягнення невиплаченої компенсації за невикористану відпустку у судовому порядку.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 в редакції Постанови КМУ №185 від 24 .02.97 ( далі - Порядку ), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Згідно абзацу першого пункту 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Заробітна плата за шість місяців 2014 року з лютого по липень 2014 року становила: 1218,00 грн. (мінімальний розмір заробітної плати з лютого по квітень 2014 року ) і 1254,54 грн. (мінімальна заробітна плата з травня по липень 2014 року) = 3654+3763,62=7417,62 грн.: 173 ( 180 - 7 святкові та неробочі дні ) кал. днів. = 42,87 грн. х 12 кал. днів невикористаної відпустки = 514, 44.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши порушення відповідачем при звільненні позивача її трудових прав, що призвело до моральних страждань, у зв'язку з тим, що позивач змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а тому правильно вважав, що стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн. є достатнім розміром для відшкодування заподіяної їй моральної шкоди.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд неповно з'ясував обставини справи є необґрунтованими, оскільки судом з'ясовані обставини , які мають значення для правильного вирішення спору.

Положенням статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув увагу на те, що під час роботи позивач не зверталася до відповідача з вимогами про виплату їй заробітної плати, не заслуговують на увагу, оскільки сама по собі та обставина, що позивач не надала суду доказів, що під час роботи вона зверталася до відповідача з вимогою про виплату їй заробітної плати не свідчить про те, що заробітна плата позивачу виплачувалася, оскільки відповідач не надав суду доказів в підтвердження того, що така заробітна плата позивачу виплачувалася.

Суд обґрунтовано не взяв до уваги надані відповідачем копії відомостей про виплату позивачу заробітної плати з лютого 2014 року по липень 2014 року, оскільки позивачка ці обставини заперечувала і вказувала на те, що підпис на отримання заробітної плати у цих копіях їй не належить. У зв'язку з чим, за клопотанням позивача судом була призначена судово-почеркознавча експертиза для з'ясування питання, чи виконаний підпис в оригіналах відомостей про виплату заробітної плати за лютий - липень 2014 року позивачем чи інша особа (а.с. 38).

02 жовтня 2015 року КНДІСЕ повернув справу до Деснянського районного суду м.Києва з повідомленням про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи, оскільки за клопотанням експертів для проведення експертизи не були надані оригінали відомостей на виплату грошей за лютий 2014 - липень 2014 року (а.с. 47).

Довідка Державної податкової інспекції у Дніпровському районі ГУ ДФС України про розмір отриманих доходів ОСОБА_1 за період 1-3 квартали 2014 року, одержані з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб Державної Фіскальної служби України ще не свідчить про те, що зазначені у довідці суми були виплачені відповідачем позивачу ( а.с. 182-183)

Посилання в апеляційній скарзі на п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 1168 від 29 жовтня 2009 року «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю», яким передбачено, що зняття державною службою зайнятості з реєстрації трудового договору у випадках, передбачених пунктом 4 цієї постанови, проводиться за умови подання фізичною особою, копій документів, що підтверджують проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати, не заслуговують на увагу, оскільки надання копії таких документів передбачено у разі розірвання трудового договору за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених Кодексом законів про працю України ( 322-08 ), така особа зобов'язана письмово повідомити про свій намір працівникові та у визначені строки провести передбачений законодавством розрахунок( п.4 постанова КМУ№ 1168).

В даному випадку мало місце розірвання трудового договору згідно п.1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін і позивач була присутня під час реєстрації його розірвання.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: