22-ц/775/759/2017(м)
Головуючий у 1 інстанції Сараєв І.А.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Гаврилової Г.Л., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 17.06.2005р. між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір № MRH0GК04000016, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 18880дол.США на строк 240 місяців до 16.06.2025р. зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку за кредитом та щомісячної комісії у розмірі 0,18% від суми наданого кредиту, плюс сума, яка розрахована відповідно до п. 3.10 договору. На забезпечення виконання зобовязання за вказаним договором 29.06.2005р. було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав в іпотеку Банку двокімнатну квартиру за адресою: м. Маріуполь, вул. Бахчіванджи, б. 10/6, кв. 59, загальною площею 46,9 кв.м.

Позивач вважає, що кредитний договір був укладений з грубим порушенням вимог законодавства, а тому як наслідок, має бути визнаний недійсним.

Так, кредитний договір підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 227 ЦК України, оскільки банк уклав із ним договір в іноземній валюті без жодної ліцензії на здійснення валютних операцій всупереч положенням Законів України «Про захист прав споживачів», «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про Національний банк України», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю, постанови НБУ від 30.05.2007р. № 200.

Також кредитний договір підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, оскільки всупереч вимогам закону, що регулює права споживачів, банк не надав до укладення договору інформації про сукупну вартість кредиту, про переваги чи недоліки пропонованої схеми кредитування, про валютні ризики, що вважає фактично обманом банком свого клієнта. Оскільки внаслідок відсутності вказаної інформації позичальник помилявся щодо обставин, що мають істотне значення, а саме правомірності використання іноземної валюти, щодо розумності розміру процентів за користування кредитом, спірний кредитний договір має бюути визнаний недійсним також і з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України.

Крім того, договір містить низку несправедливих умов в порушення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тому на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України має бути визнаний недійсним, а саме несправедливими умовами щодо позивача є: умова про сплату кредиту в іноземній валюті; відсутність інформації про сукупну вартість кредиту, графіку платежів; попередження про валютні ризики.

Оскільки договір іпотеки є похідним від головного договору (кредитного договору), то й він має бути визнаний недійсним.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, які підтримали доводи скарги, заперечення проти скарги представника відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_5, розглянувши справу згідно із ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомленого про дату і час розгляду справи позивача, від якого надійшла заява про вирішення справи у його відсутність, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню задоволенню, з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 17.06.2005р., згідно кредитного договору № MRH0GK04000016 позивач отримав кредит у розмірі 18880 доларів США зі сплатою за користування кредитними коштами 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та щомісячної комісії в розмірі суми 0,18% від суми наданого кредиту (а.с. 8-9). Відповідно до п. 2.3.1. кредитного договору банк має право в односторонньому порядку переглядати відсоткову ставку за користування кредитом, при зміні конюктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміни курсу долара США по відношенню до гривні більш ніж на 10% у порівнянні курсу долара США до гривні, в становленого Національним банком України на момент укладення договору, зміни облікової ставки НБУ, зміни розміру відрахувань до страхового фонду або зміни середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті. При цьому банк направляє позичальнику письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки за 20 днів до набрання чинності зміненої відсоткової ставки. Збільшення відсоткової ставки банком в односторонньому порядку можливе в межах кількості пунктів, на яке збільшувалась ставка НБУ, розмір відрахувань до страхового фонду, середньозважена ставка за кредитами або пропорціонально збільшенню курсу долара США. У забезпечення виконання зобовязань позичальника між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 29.06.2005р. було укладено договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира за адресою: м. Маріуполь, вул. Бахчіванджи, б. 10/6, кв. 59 (а.с.10).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи ОСОБА_2, наведені в позовній заяві є недоведеними та необґрунтованими, підстав для визнання недійсним кредитного договору за ч. 1 ст. 203, ст.ст. 215, 227, 229, 230 ЦК України немає.

З такими висновками суду не можна не погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України, якою встановлена презумпція правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, якою вмотивовано позов, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якою вмотивовано позов, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За положеннями ст. 230 ЦК України, якою також обгрунтовано позов, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин червень 2005 року), продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві товар (роботу, послугу) який за якістю відповідає вимогам нормативних документів, умовам договору, а також інформації про товар (роботу, послугу), що надається.

Статтею 18 цього Закону регламентовано право споживача на інформацію: необхідну, доступну, достовірну та своєчасну, що забезпечує можливість свідомого і компетентного вибору. Зокрема, інформація має містити: дані про ціну (тариф), умови та правила надання послуг.

Як вбачається зі змісту укладеного договору від 17.06.2005р., що підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, в п. 1.1. банк надає позичальнику ОСОБА_2 кредитну лінію в розмірі 18800дол.США (з них 16тис.дол.США на придбання нерухомого майна, 2880дол.США на оплату страхових платежів) на умовах сплати процентів в розмірі 0,92% щомісячно на суму залишку заборгованості і щомісячної комісії в розмірі 0,18% від суми виданого кредиту.

Кредитними умовами передбачено строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення - іпотечним договором. Умовами договору визначено права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін за порушення зобов'язань за договором та інші умови.

Оскільки ОСОБА_2 підписано кредитний договір без зауважень, то вказане свідчить про його обізнаність із умовами кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи.

Позивач як у змісті позовної заяви, так і в апеляційній скарзі наполягає, що відповідач застосував обман, який полягає в укритті інформації про сукупну вартість кредиту, реальну відсоткову ставку, графік платежів, про валютні ризики і це, на думку позивача, є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Але ці доводи не є обґрунтованими, виходячи з наведеного.

Так, в п. 1.1 кредитного договору визначено чітко і зрозуміло фіксовану суму до щомісячної сплати 196,06дол.США, куди увійшли всі передбачені договором платежі (тіло боргу, проценти за користування кредитом, комісія). Строк сплати 240 місяців. З цих відомостей можна дійти очевидного висновку про сукупну вартість кредиту шляхом множення щомісячного платежу на кількість місяців кредитування (196,06х240).

При укладенні договору позичальник не вказував на незрозумілість певних частин договору. Більш того, як зясовано з матеріалів справи, і це підтверджено сторонами, позичальник виконував належним чином зобовязання з погашення кредиту впродовж 9 років, округлюючи щомісячний платіж в сторону збільшення до 200дол.США (з 2005 року по 2014 рік), тобто до часу, з якого, як пояснила представник позивача ОСОБА_3 почалось в сім'ї скрутне матеріальне становище, через що виконувати умови кредиту в повному обсязі і належним чином виявилось складним. Внаслідок цього і виник даний позов ОСОБА_2

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3 пояснила, що позивача напередодні укладення договору поінформували про види кредитування як в національній грошовій одиниі (в гривні), так і в іноземній валюті (в доларі США), із вказівкою на процентні ставки по кожному з цих видів кредитування. Наслідком цього став вибір позивача на валютне кредитування.

Вказаними відомостями, а також відсутністю даних про відмову позивача впродовж 14 днів з 17.06.2005р. від договору, спростовуються доводи апеляційної скарги про ненадання банком клієнту відомостей про переваги і недоліки пропонованих систем кредитування.

За змістом роз'яснень у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За положеннями п. 8 роз'яснень у вищенаведеній постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 підставою недійсності правочину є недодержання вимог закону саме на момент вчинення правочину.

Сам зміст кредитного договору не передбачав у якості додатків графіку платежів або інших супутніх документів (напр., інформаційних листів, як вказує в апеляційній скарзі представник позивача). Умови кредитного договору виписані зрозуміло для виконання сторонами, доступно відзначено розмір кредиту, строки і щомісячний режим його повернення, тип і розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, розмір періодичного платежу, можливість дострокового погашення кредиту, відповідальність сторін за порушення умов договору та його забезпечення, що цілком узгоджується із Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент його укладення у червні 2005 року.

А обовязковість попереднього надання відомостей, зокрема, про сукупну вартість кредиту, тип процентної ставки, реальну процентну ставку з наведенням її формули, вартість всіх супутніх вимог, варіантів погашення кредиту, графік платежів, на чому полягає у змісті апеляційної скарги представник позивача, втілена в положеннях Закону України «Про захист право споживачів», але в редакціях, які приймались значно пізніше укладеного між сторонами у даній справі кредитного договору від 17.06.2005р. (ч. 2 ст. 11 в редакції Закону № 3795-VI від 22.09.2011р.), а також в подальшій постанові Національного Банку України № 168 від 10.05.2007р., зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 25.05.2007р. за № 541/13808 (на даний час втратила чинність), ду було також відзначено зобов'язання банку отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

В ході судового розгляду, як пересвідчилась колегія суддів, не доведено факту умисного введення відповідачем в оману позивача щодо обставин, які мають істотне значення для справи, - на момент укладення договору.

Посилання позивача на порушення кредитором положень Закону України «Про захист прав споживачів», якими обумовлено порядок та умови укладання договорів про споживчий кредит, є безпідставними, оскільки позичальником не надано доказів того, що ним перед укладенням договору та отриманням кредитних коштів не було отримано усю необхідну інформацію, яка була б достатньою для формування свідомого вибору та вільного волевиявлення при укладенні оскаржуваного правочину.

Другою обставиною, якою вмотивовано позов і доводи апеляційної скарги, є помилка позивача відносно своїх прав і обов'язків за договором, що трапилась в результаті приховування банком достовірної інформації щодо валютного ризику, сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки, графіку платежів.

Проте, в ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді не доведено, що позивач насправді помилявся відносно своїх зобов*язань. ОСОБА_2 виконував умови кредитного договору належним чином довготривалий час - понад 9 років, доки не сталося скрутним його виконання, виходячи з матеріальних можливостей родини.

Суд проаналізував обставини справи і дійшов вірного висновку про необґрунтованість вимог, заявлених за ст. 229 ЦК України і недоведеність вимог, заявлених за ст. 230 ЦК України. Із урахуванням мотивації рішення суду апеляційної інстанції в даній частині, посилання суду першої інстанції на взаємовиключеність цих положень не призвело до неправильного вирішення справи.

Наступною підставою для визнання кредитного договору недійсним є положення ч. 1 ст. 203, ст.ст. 215, 227 ЦК України, якими вмотивовано позов через незаконне, на погляж позивача, кредитування в іноземній валюті. Колегія суддів погоджується з висновками суду про неспроможність цих доводів, недоведеність заявлених обставин, виходячи з наступного.

Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави - Національного банку України.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак, у той же час, обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, що визначено ч. 3 ст. 533 Цивільного кодексу України.

Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який з урахуванням ст. 192 ЦК України є основним нормативно-правовим актом, який має силу закону і застосовується у регулюванні правовідносини у валютній сфері.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають, операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції. Банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті.

Відповідно до п. 2 ст. 1 Декрету КМУ під валютними операціями розуміються операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Надання банком позивачу ОСОБА_2 кредиту, тобто проведення розрахунків за своїми зобов'язанням по кредитному договору в іноземній валюті та здійснення позивачем виконання своїх обов'язків, тобто проведення розрахунків за своїми зобов'язанням по кредитному договору, в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 5 Декрету КМУ, НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операції, які підпадають під режим ліцензування згідно з Декретом КМУ. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операції, що не потребують індивідуальних ліцензій на весь період дії режиму валютного регулювання.

Стаття 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносить до кредитних операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3 - 7 частини другої статті 47 цього Закону, зокрема, розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Як свідчать матеріали справи, на час укладання кредитного договору ЗАТ КБ «Приватбанк» мав видані Національним банком України банківську ліцензію N 22 від 04.12.2001р. на право здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пп. 5 - 11 частини другої ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", дозвіл N 22-2 від 29.07.2003р., додаток до дозволу N 22-2 від 29.07.2003р. на право здійснення операцій, визначених пп. 1 - 4 частини другої та частиною четвертою ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (а.с. 63- 66).

За вимогами ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України N 15-93 індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Разом з тим, до цього часу ці межі законодавчо не встановлені. Отже, будь-які операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті (незалежно від строків та сум) отримання індивідуальної ліцензії не потребують.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму ВСУ N 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним.

Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування.

Відповідно до п. 11 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Укладаючи договір, позичальник ОСОБА_2 був обізнаний про умови, на яких укладається кредитний договір, про що свідчить його підпис. За поясненнями представника позивача саме валютному кредиту ОСОБА_2 надав перевагу над гривневим кредитом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що банк, будучи фінансовою установою, мав право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії та дозволу на здійснення відповідних операцій.

Підстави вважати незаконними умови кредитного договору відсутні.

Колегією суддів взято до уваги розяснення у п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», та враховано, що зростання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні у відношенні до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним. Колегія суддів погоджується з твердженням суду про оформлення договору таким чином, що не суперечить переліченим вище приписам законодавства.

За змістом ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим кодексом.

Між тим, як зазначено раніше, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору, на забезпечення якого укладався іпотечний договір.

Втім, позивачем не надано суду першої або апеляційної інстанцій жодних доказів у підтвердження невідповідності нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства договору іпотеки в розумінні ст. 548 ЦК України.

Суд обговорив клопотання банку про застосування строку позовної давності (а.с. 57), але відмовив правильно в задоволенні вимог за їх необгрунтованістю по суті.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог за ст.ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно і обєктивно встановив обставини справи, наданим доказам дав належну оцінку, правильно застосував матеріальний закон і дійшов обґрунтованого висновку, що підстав для визнання кредитного договору, договору іпотеки недійсними- немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набуває чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.А.Попова

Судді Г.Л.Гаврилова

ОСОБА_6