Номер провадження: 22-ц/785/4483/17
Номер справи місцевого суду: 521/5261/15-ц
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О. Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.

при секретарі: Лопотані В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 березня 2016 року, -

встановила:

02 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом який в подальшому було уточнено до ОСОБА_3 про стягнення з відповідачки суму боргу у розмірі 12000 доларів США в національній валюті України за курсом НБУ під час постановлення рішення; три відсотки від суми позики щомісячно у розмірі 3240 доларів США в національній валюті України за курсом НБУ під час постановлення рішення; три відсотки від суми позики, а саме після закінчення строку договору, під час постановлення рішення; неустойку у розмірі відповідному часу постановлення рішення; моральну шкоду у розмірі 15000,00 гривень; витрати на правову допомогу у розмірі 2000 гривень, а також суму сплаченого судового збору у розмірі - 2526 гривень.

Посилаючись на те, що 30 листопада 2014 року ОСОБА_3 позичила у нього грошові кошти у розмірі 12 000 доларів США на строк до 30.08.2015 року, начебто для ремонту будинку та прибудови банкетної зали в смт. Сергіївка Одеської області, про що відповідачкою власноруч була написана розписка. Відповідно до розписки відповідачка зобов'язалась сплачувати 3 відсотки від суми позики 30 числа кожного місяця. Однак за весь час відповідачка сплатила позивачу лише 1000 гривень, посилаючись на скрутний матеріальний. Відповідачка не сплачує грошові кошти за договором позики, при цьому постійно обіцяє виконати зобов'язання пізніше. У зв'язку з тим, що відповідачка не повертає суму боргу, позивач зазнав душевних страждань та переживань, йому доводиться телефонувати до відповідачки та просити її повернути борг. Оскільки відповідачка борг не повернула, позивач вимушений звернутися за допомогою до юриста, а потім відповідно з наступним позовом до суду.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача суму боргу за договором позики у загальному розмірі - 456837 гривень 62 копійки, яка складається з:

- суми непогашеного боргу - 313229 гривень 84 копійки;

- відсотків за користування грошима - 143607 гривень 78 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 - 2526,00 гривень - суму сплаченого судового збору.

Стягнуто з відповідачки на користь ОСОБА_2 548 гривень - витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи й обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд виходив з того, що 30 листопада 2014 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно якого відповідачка отримала від позивача в борг грошову суму у розмірі 12000 доларів США.

Як вбачається з розписки, написаної власноруч ОСОБА_3, відповідачка отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 12000 доларів США на ремонт будинку та прибудову банкетної зали в смт. Сергіївка, які зобов'язалась повернути до 30 серпня 2015 року. Згідно даної розписки відповідачка зобов'язалася платити відсотки у розмірі 3% (три) відсотки, 30 числа (кожного місяця).

Позивачем на підтвердження укладання договору позики між ним та відповідачкою була представлена розписка позичальника, яка свідчить виникнення між сторонами правовідносин, які регулюються положеннями цивільного законодавства щодо договорів позики. Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами даного договору позивач передав відповідачці зазначену грошову суму у позику, а відповідачка зобов'язалась, відповідно, повернути отримані кошти готівкою у строк до 30.08.2015 року.

Відповідно до умов договору позики укладеного між позивачем та відповідачкою 30 листопада 2014 року, сторони погодили між собою розмір процентів, які мають виплачуватися відповідачкою 30 числа кожного місяця у розмірі 3% від суми позики, що узгоджується з положеннями статті 1048 ЦК України.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

Позивач, згідно даних зобов'язальних правовідносин, належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачці зазначену суму, а відповідачка зобов'язання не виконала, отримані в борг кошти у визначений термін не повернула, проценти передбачені умовами договору позики не виплачує.

Термін повернення грошей за договором позики від 30.11.2014 року сплив 30.08.2015 року, відповідачкою не надано до суду будь-якого підтвердження виконання нею зобов'язання щодо повернення грошей, позичених у позивача, не надано суду доказів і щодо спати процентів за користування грошовими коштами, як це передбачено умовами договору, тому суд вважав необхідним стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 - суму позики у розмірі - 12 000 доларів США, що на день прийняття рішення еквівалентно сумі - 313 229 гривень 84 копійки; 3% від суми позики щомісячно в розмірі за час дії договору позики, тобто за період з 30.11.2014 року по 30.08.2015 року у сумі 3240 доларів США, що по курсу Національного банку України станом на 23.03.2016 року еквівалентно 84 572 гривни 06 копійок. В судовому засіданні сторонами не оспорювалося, що в рахунок погашення відсотків за договором позики, відповідачка сплатила позивачу 1000 гривень, тому суд вважав за необхідне відрахувати цю суму від загальної суми боргу за відсотками.

З цих підстав, суд обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення 3 % від суми боргу, як передбачено договором позики за період з 30.08.2015 року по день прийняття рішення (23.03.2016 року) за шість місяців та 23 дні (340 доларів х 6 м.) = 2040 доларів США + 260 доларів - розмір процентів за 23 дні. Всього за вказаний період з відповідачки має бути присуджена до стягнення на користь позивача грошова сума у розмірі 2300 доларів США, що на час розгляду справи дорівнюється - 60 035 гривень 72 копійки .

В даному випадку мають місце договірні відносини, якими стягнення штрафу за порушення умов договору не передбачено, а отже позовні вимоги щодо стягнення неустойки є необґрунтованими і такими, які задоволенню не підлягають.

Судова колегія також погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, що такі вимоги у виниклих правовідносинах задоволенню не підлягають, тому що між сторонами виникли договірні правовідносини.

Постанова Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року передбачає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повністю і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання апеляційної скарги на те, що предметом договору позики є грошові кошти в іноземній валюті, а також що розписка про отримання відповідачкою грошей не містить умов щодо обов'язку повернення грошей, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення суду, оскільки статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

За визначених обставин, районний суд обґрунтовано прийшов до висновку про законність укладення сторонами договору позики у іноземній валюті.

Що ж до невстановлення розпискою про отримання відповідачкою грошей обов'язку їх повернути, суд першої інстанції підставно виходив з вимог ст. 1046 ЦК України, яка визначає правову природу договору позики та встановлює, беумовний обов'язок позичальника повернути позикодавцеві суму позики або таку ж кількість речей того ж роду і якості, які були отримані по договору, та статті 1049 ЦК України, яка визначає строки та порядок повернення позики.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись: ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307; ст. 308; 315; 317; 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції

Судді апеляційного суду Одеської області:

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда

Т.В. Цюра