Номер провадження: 22-ц/785/5057/17
Номер справи місцевого суду: 522/4798/15-ц
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» про зобов`язання укладення договору найму та видачі ордера на жиле приміщення, за зустрічним позовом державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» до ОСОБА_1 про виселення, за апеляційною скаргою державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року,

встановила:
ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, просила зобов`язати відповідача заключити з нею договір найму житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 , та видати їй ордер на вказане житлове приміщення.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 21 лютого 1987 року її колишньому чоловіку ОСОБА_2 , з яким вона знаходилася в зареєстрованому шлюбі до 25 листопада 2006 року, було надано в користування в якості службового приміщення в сімейному гуртожитку житлову площу АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати площею 15, 59 кв. м.
08 січня 2009 року шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано, а позивачка залишилась мешкати у вказаній квартирі.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ОСОБА_2 було визнано таким, що втратив право користування житловою площею АДРЕСА_1 .
Позивачка вважає, що являється основним наймачем вказаної житлової площі, яка є квартирою, та 05 березня 2012 року між нею та ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» був укладений договір №73 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.
Відповідач відмовляється видати позивачці ордер на вищевказану кімнату та заключати з нею відповідний договір найму, що стало приводом для звернення до суду з дійсним позовом.
ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» звернулось до суду з зустрічним позовом, в якому просить виселити ОСОБА_1 з житлового приміщення у гуртожитку для малосімейних за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.
Зустрічні вимоги обґрунтовуються тим, що будинок АДРЕСА_3 знаходиться на балансі ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» в якості малосімейного гуртожитку.
21 лютого 1987 року ОСОБА_2 в період його роботи на заводі на посаді слюсаря-ремонтника було надано в користування кімнату №20 у вищевказаному гуртожитку.
22 грудня 2006 року ОСОБА_2 було видано нове посвідчення про право на зайняття вказаного житлового приміщення, в якому було зазначено, що разом з ним проживає його дружина ОСОБА_1 , яка також перебувала у трудових відносинах з ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» у період з 15 квітня 2011 року по 05 вересня 2011 року та звільнена в подальшому на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули.
Оскільки рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року ОСОБА_2 було визнано таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_1 , а шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано ще 08 січня 2009 року, ОСОБА_1 не має права на користування вищевказаною квартирою, та підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення на підставі ст. 132 ЖК УРСР.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В задоволенні позовних вимог ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» до ОСОБА_1 про виселення відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку до ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів».

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про зміну судового рішення в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та ухвалення нового рішення про задоволення позову ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів».

Інші сторони судове рішення не оскаржували.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що будинок АДРЕСА_3 перебуває на балансі в ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» відповідно до акту приймання-передачі основних засобів, затвердженого начальником управління економіки та планування та заступником начальника головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України від 20 жовтня 1999 року. У вказаному акті зазначено, що вищевказаний будинок є гуртожитком для малосімейних.
Вказаний будинок спроектований генеральним проектувальником ВП-690 та збудований генеральним підрядником-військовою частиною № НОМЕР_1 і субпідрядними організаціями-військовими частинами №73545, №74932 та прийнятий в експлуатацію Актом державної приймальної комісії «Про прийомку закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації» від 30 вересня 1986 року, затвердженого рішенням Виконкому Приморської районної ради народних депутатів від 03 жовтня 1986 року та Актом державної приймальної комісії «Про прийомку закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації» від 28 листопада 1986 року №601, затвердженого рішенням виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 31 грудня 1986 року №724 як дев`ятиповерховий житловий будинок (гуртожиток для малосімейних).
Відповідно до ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.
Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Таким чином, житловий будинок АДРЕСА_3 , був спеціально споруджений для використання в якості гуртожитку, про що свідчить також лист Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №01-11/2613(1) від 23 грудня 2013 року, в якому зазначено, що вказаний будинок на даний час є гуртожитком, не є власністю територіальної громади м. Одеси, та знаходиться на балансі ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів».
21 лютого 1987 року ОСОБА_2 було видано посвідчення № НОМЕР_2 на право зайняття житлової площі № НОМЕР_3 у гуртожитку АДРЕСА_3 , яка складається з однієї кімнати площею 15, 59 кв. м., на підставі рішення ПК-18 від 20 лютого 1987 року.
Вказане приміщення було надане ОСОБА_2 на період роботи в 215 заводі ЖБІ на посаді слюсаря-ремонтника, та в примітці до вищевказаного посвідчення було зазначено, що у разі припинення роботи в даній організації зазначена житлова площа у гуртожитку має бути звільнена протягом десяти днів разом зі всіма мешкаючи ми в ній особами.
Після реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 25 листопада 2006 року, 22 грудня 2006 року ОСОБА_2 було видано нове посвідчення № НОМЕР_4 з відміткою про те, що в кімнаті з ним проживає ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
08 січня 2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, та у вищевказаній квартирі залишилась мешкати лише ОСОБА_1 , про що свідчить також відповідна довідка-виписка з будинкової книги про склад сім`є та прописку №56 від травня місяця 2013 року.
У вказаній довідці зазначено, що основним квартиронаймачем житлової площі АДРЕСА_4 являється ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», а саме працювала двірником ЖКГ, у період з 15 квітня 2011 року по 05 вересня 2011 року та була звільнена з посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули, про що свідчить відповідна довідка заводу №417 від 07 листопада 2013 року.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року, що набрало чинності, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ОСОБА_2 було визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Згідно ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Відповідно до ч. 2 ст. 61 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
ОСОБА_1 безперервно мешкає та зареєстрована у спірній кімнаті з 2006 року, сплачує житлово-комунальні послуги, що не заперечувалось представником ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» у судовому засіданні. Крім того, 22 грудня 2006 року було видано нове посвідчення № НОМЕР_4 , в якому було вказано, що разом з ОСОБА_2 проживає його дружина - ОСОБА_1 .
Протягом вказаного строку ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» не звертався до ОСОБА_1 з вимогами про виселення.
Оскільки норми законодавства в частині захисту житлових прав мешканців гуртожитків поширюються на останні незалежно від форми їх власності, питання виселення з гуртожитку регулюється ст. 132 ЖК УРСР, розділом VII Примірного положення про гуртожитки і Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків.
Відповідно до ст. ст. 1, 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» мешканці гуртожитків не можуть бути виселені, переселені та відселені без попереднього надання їм (їх сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, за умови, що період часу, протягом якого мешканці офіційно зареєстровані і фактично проживають у гуртожитку, складає не менше п`яти років.
Всі інші категорії мешканців гуртожитків, на яких не поширюється Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», можуть бути виселені з підстав і в порядку, передбаченому ст. 132 ЖК УРСР.
Такий висновок ґрунтується на вимогах ст. 8 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», згідно з якою громадяни, які на законних підставах зареєстровані та тривалий час (не менш як п`ять років) проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду та призначених для проживання працівників (членів їх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, у разі, коли такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання в таких гуртожитках до розв`язання їх житлової проблеми. Проте Закон не визначає особливий механізм реалізації цього права.
Посилання представника ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» на те, що наявність в ОСОБА_1 на праві власності іншого нерухомого майна є підставою для її виселення з гуртожитку є безпідставними.
Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» у задоволенні позову.

Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення. Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов`язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року в частині відмови державному підприємству Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» у задоволенні позову до ОСОБА_1 про виселення залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

О.С.Комлева

Ю.І.Кравець