Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ОСОБА_1

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_4, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 9 лютого 2017 року, -

встановила:

26.12.2016 ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи наступним. Сторони уклали договір позики, що підтверджується виданою ОСОБА_3 розпискою, якою він зобовязався повернути позивачу 7650,00 дол. США до 01.02.2010. Свого обовязку позичальник не виконав, прострочена заборгованість станом на 01.11.2010 у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/7,9258 грн становила 69392,05 грн, з яких основний борг 60632,37 грн, проценти від суми позики 4166,18 грн, інфляційні втрати 3233,01 грн і 3% річних 1360,49 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.11.2010, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 11.02.2011 і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2011, було задоволено позов кредитора, стягнуто з боржника 69392,05 грн та покладено на нього судові витрати, відповідні обставини враховуються за правилами ст. 61 ч. 3 ЦПК України. Це рішення суду було виконане лише 01.12.2016, коли 70206,05 грн (69392,05 грн боргу, 694,00 грн судового збору і 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи) були зараховані на банківський рахунок позивача. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ст. 1049 ч. 3 ЦК України).

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 1048 ч. 1 ЦК України, розмір процентів, оскільки не передбачений договором позики, визначається на рівні облікової ставки НБУ. Крім того, за приписами ст. 625 ч. 2, ст. 1050 ч. 2 ЦК України, боржник зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми.

Отже, позивач управі вимагати стягнення за період з 02.11.2010 по 01.12.2016 проценти за користування позикою, однак з огляду на трирічний строк позовної давності предявляє вимоги щодо сум, належних до стягнення, тільки за період з 26.12.2013 по 01.12.2016.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути на його користь із відповідача заборгованість у розмірі 84620,36 грн, в т.ч., 31322,85 грн процентів, 47960,20 грн інфляційних втрат і 5337,31 грн трьох відсотків річних, судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 09.02.2017 позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 36660,16 грн, із яких 31322,85 грн проценти за користування позикою і 5337,31 три відсотки річних від простроченої суми, в задоволенні інших вимог відмовлено, стягнуто з відповідача на користь позивача 1121,81 грн у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Із рішенням суду в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення 47960,20 грн інфляційних втрат не погодився позивач ОСОБА_2, ставить в апеляційній скарзі питання про скасування в цій частині рішення суду як незаконного та необґрунтованого із задоволенням цієї вимоги. Посилається, зокрема, на те, що стягнення раніше таких коштів підтверджене чинним судовим рішенням. За порушення грошового зобовязання, що виникло з рішення суду, відповідач зобовязаний на вимогу позивача сплатити кошти на компенсацію інфляційних втрат, що підтверджується і прецедентним судовим рішенням, що його належало врахувати.

Відповідач ОСОБА_3 рішення суду не оскаржує.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_4, який апеляцію підтримав, відповідача ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6, який скаргу не визнав, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11, ст. 303 ч. 1 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не робить висновків щодо судового рішення по суті в неоскарженій частині і бере до уваги відповідні повязані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.11.2010, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 11.02.2011 і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2011, задоволено позв ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг у сумі 69392,05 грн, а також 694,00 грн судового збору і 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с. 11-15). Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_3 отримав у борг від ОСОБА_2 7650,00 дол. США, які зобовязався повернути до 01.02.2010, однак, не виконав свого обовязку, з боржника на користь кредитора стягнуто заборгованість у гривневому еквіваленті, який станом на 01.11.2010 складав 69392,05 грн, з яких сума основного боргу становила 60632,37 грн, проценти 4166,18 грн, інфляційні втрати 3233,01 грн, три проценти річних 1360,49 грн.

Випискою ПАТ КБ «ПриватБанк» із карткового рахунку ОСОБА_2 підтверджується факт зарахування 01.12.2016 коштів, які надійшли від ОСОБА_3 на виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24.11.2010 у сумі 70206,05 грн (а.с. 16). Зазначена сума відповідає стягнутій указаним рішенням суду та елементам заборгованості, що підлягали сплаті ОСОБА_3 на його виконання.

Таким чином, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.11.2010, яке набрало законної сили 11.02.2011, було реально виконане 01.12.2016. Розрахунок предявлених до стягнення сум (31322,85 грн процентів за користування позикою, 5337,31 трьох відсотків річних від простроченої суми та 47960,20 грн інфляційних втрат) (а.с. 8-9) не оспорювався і не спростовувався відповідачем по суті.

Відповідно до ст.ст. 11-14, 509, 525, 526, 549, 550, 611, 612, 614, 622-625, ст. 1046, ст. 1048 ч. 1, ст. 1049, ст. 1050 ч. 1 ЦК України:

цивільні права та обовязки повинні належно виконуватися, за загальним правилом, одностороння відмова від зобовязання або одностороння його зміна не допускається;

за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), зокрема, грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики);

позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України; у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики;

кредитор управі вимагати стягнення боргу включно зі штрафними санкціями з боржника;

боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом;

якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу;

відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання.

За загальним правилом, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч., 4 1 ЦК України), договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Факт ухвалення судом рішення про стягнення боргу з позичальника на користь кредитора має значення при вирішенні вимог щодо стягнення процентів і застосування відповідальності за порушення грошового зобовязання у вигляді стягнення неустойки та/або сум, нарахованих згідно із положеннями ст. 625 ч. 2 ЦК України. Верховний Суд України у справі № 6-1206цс15 (постанова від 23.09.2015) і в ряді інших справ у контексті питань про виконання зобовязання, його припинення та відповідальності за порушення зобовязання у взаємозвязку з наявністю відповідного судового рішення, висловив правову позицію, згідно зі змістом якої відповідно до ст.ст. 525, 526, 599, 611, 1048 ЦК України наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України; нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання відповідно до закону та умов договору не виключається.

Правову позицію щодо правомірності вимоги кредитора до боржника про стягнення процентів і штрафних санкцій у межах відповідної позовної давності зважаючи на строк дії договору, порушення зобовязання, правила про виконання зобовязань і власне про позовну давність, сплив якої окремою підставою для припинення зобовязання ЦК України не визнає, Верховний Суд України неодноразово підтвердив у постановах у різних справах, що випливають із боргових правовідносин (від 02.12.2015 у справі № 6-249цс15, від 15.05.2017 у справі № 643/4395/16-ц та ін.).

У постанові від 30.03.2016 у справі № 5-86кз16 Верховний Суд України дійшов висновку, що відповідно до ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникнути з рішення суду; згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобовязання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду. З огляду на зазначене, після стягнення рішенням суду грошової суми відповідне зобовязання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобовязанням, неналежне виконання якого дає підстави для стягнення на користь сторони інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобовязання, оскільки боржник зобовязаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

У подальшому Верховний Суд України підтвердив наведену в постанові від 30.03.2016 у справі № 5-86кз16 правову позицію у своїй постанові від 22.03.2017 у справі № 363/3858/15-ц, яка виникла з подібних правовідносин та по суті за аналогічних до справи, що розглядається, обставин, коли спір виник із договору позики, вчиненого в іноземній валюті, борг за яким було стягнуто рішенням суду в гривневому еквіваленті і рішення суду не виконувалося, внаслідок чого кредитор предявив позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних. Зокрема, суд підтвердив позицію про те, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Суд підтвердив і позицію про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, передбаченої ст. 625 ЦК України. Відтак, наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Апеляційний суд не вбачає підстав для відступу від сукупності указаних вище останніх за часом правових позицій, що висловлені у правовідносинах, подібних до тих, із яких виник спір у даній справі, тобто, із питань, що мають значення для розвязання спору кредитора з позичальником із урахуванням наявності та часу виконання рішення суду про стягнення боргу (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ЦПК України).

За наведених обставин, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції, правильно і повно встановивши обставини справи, припустився помилки в застосуванні норм матеріального права в частині вирішення вимоги позову про стягнення з відповідача інфляційних втрат, яка до певної міри може бути пояснена тим, що правову позицію вищих судових інстанцій щодо тлумачення та застосування положень ст. 11 ч. 5, ст. 625 ч. 2 ЦК України у контексті спору про стягнення коштів унаслідок невиконання (тривалого виконання) рішення суду наразі не можна вважати однозначною.

Виходячи з викладеного, з урахуванням положень ст. 303 ч. 1 ЦПК України і на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4 цього Кодексу апеляцію слід задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимоги позову про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції скасувати, цю вимогу задовольнити і стягнути з відповідача, який не довів відсутності своєї вини в порушенні зобовязання, на користь позивача нараховані інфляційні втрати в сумі 47960,20 грн.

Керуючись ст. 303 ч. 1, ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_4, задовольнити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 9 лютого 2017 року в частині відмови в задоволенні вимоги позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу щодо стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції скасувати, цю вимогу позову задовольнити, стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) нараховані інфляційні втрати в сумі 47960,20 грн (сорок сім тисяч девятсот шістдесят гривень 20 коп.).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1007,71 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді