Єдиний унікальний номер 226/784/17 Номер провадження 22-ц/775/1490/2017
Головуючий у 1-ій інстанції Клепка Л.І.
Доповідач Соломаха Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Мальованого Ю.М., Осипчук О.В.

при секретарі Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське», третя особа - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Покровськ Донецької області, про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з травмою на виробництві за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на заочне рішення Димитровського міського суду Донецької області від 18 липня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

16 травня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» (далі ПАТ «ШУ «Покровське») про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з травмою на виробництві.

Зазначав, що з 23.02.2009 року по 26.12.2011 року він перебував у трудових відносинах з ПАТ «ШУ «Покровське»», працював електрослюсарем підземним 3 розряду з повним робочим днем в шахті.

01 жовтня 2010 року під час виконання трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав перелом кісток носа зі зміщенням, забиті рани обличчя зліва, струс головного мозку, про що 05 жовтня 2010 року були складені акти форми Н-5 та форми Н-1. Внаслідок травми він 137 днів знаходився на лікуванні.

28 січня 2011року МСЕК йому вперше було встановлено 20% втрати працездатності. 10 квітня 2012 року обласною МСЕК йому встановлено 40% втрати працездатності та 3 групу інвалідності. 04 червня 2015 року йому встановлено 50% втрати працездатності.

Посилаючись на те, що внаслідок ушкодження здоров'я йому завдана моральна шкода, просив стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди 200 000 грн. (а.с. 1-3).

Заочним рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 18 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ШУ «Покровське» на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 15 000 грн. (а.с. 72-74).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду змінити, стягнути на його користь на відшкодування моральної шкоди 200 000 грн.Вважає, що суд при визначенні розміру моральної шкоди не врахував принципи розумності, виваженості і справедливості (а.с. 78-81).

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 13.06.2017 року (а.с. 57), не з'явилися, надіслали заяви від 15 серпня 2017 року про розгляд справи у їх відсутність (а.с. 119-120).

Представник відповідача - ПАТ «ШУ «Покровське» у судове засідання апеляційного суду не з'явився, повістку про явку у судове засідання 21 серпня 2017 року відповідач отримав 18 серпня 2017 року (а.с. 122-123). ПАТ «ШУ «Покровське» причини неявки в судове засідання представника суду не повідомило і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що представник не з'явився у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, оскільки відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

До такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач працював в ПАТ «ШУ «Покровське» з 23 лютого 2009 року електрослюсарем підземним 3 розряду з повним робочим днем у шахті. 26 грудня 2011 року його звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров'я, що підтверджується його трудовою книжкою (а.с. 59-61 ).

01 жовтня 2010 року під час виконання трудових обов'язків з позивачем стався нещасний випадок: під час виконання наряду з підтягування підвішеної секції скребкового перевантажувача машини 2 ПНБ-2 за допомогою двох ручних талів стався розрив турбомуфти, внаслідок чого фрагмент її алюмінієвого корпусу вдарив ОСОБА_2 в обличчя, він отримав перелом кісток носа зі зміщенням, забиті рани обличчя, струс головного мозку, що підтверджується актами форми Н-5 та форми Н-1 від 05 жовтня 2010 року (а.с. 6-7, 8-9).

Згідно актів форми Н-5 та форми Н-1 від 05 жовтня 2010 року причинами нещасного випадку визнано:

- порушення вимог технічної експлуатації скребкового конвеєра СП-202: загрублена плавка вставка турбомуфти ГП-400У та використання для фіксації оглядового лючка замість двох болтів одного;

- відсутність контролю за технічним станом приводу скребкового конвеєра СП-202.

Серед осіб, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, зазначено, в тому числі позивача ОСОБА_2, електрослюсаря підземного, який порушив п. 1.11 «Інструкції з охорони праці, безпечного виконання робіт і поведінки в шахті електрослюсаря підземного» (а.с. 6-7, а.с. 8-9).

Рішенням МСЕК від 28 січня 2011 року ОСОБА_2 вперше встановлена втрата професійної працездатності 20% на строк до 01 лютого 2012 року, інвалідом не визнано (а.с. 38).

При переогляді 10 квітня 2012 року йому встановлено 40% втрати працездатності та визнано інвалідом ІІІ групи (а.с. 39 - 40).

При переогляді 04 червня 2015 року йому встановлено 50% втрати працездатності та визнано інвалідом ІІІ групи на строк до 01 липня 2018 року (а.с. 38-42).

Суд також встановив, що внаслідок травми ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: закритий перелом кісток носа зі зміщенням, закрита черепно-мозкова травма, забиті рани обличчя, струс головного мозку, в період: з 01 жовтня до 14 жовтня 2010 року; в подальшому перебував на лікуванні з діагнозом: наслідки перенесеної ЧМТ (2010) з 22 жовтня до 1 листопада 2010 року, з 12 січня до 23 січня 2012 року, з 25 жовтня до 12 листопада 2012 року, з 09 жовтня до 19 жовтня 2013 року, з 24 березня до 03 квітня 2014 року, з 21 листопада до 01 грудня 2014 року, з 26 березня до 06 квітня 2015 року та з 21 червня по 30 червня 2016 року (а.с. 18-26, 29-34).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок ушкодження здоров'я через трудове каліцтво позивачу заподіяна моральна шкода, яка підлягає йому відшкодуванню на підставі ст. 2371 КЗпП України.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 2371 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Відповідно до ст. 13 Закону України від 14.10.1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Як зазначено в актах форми Н-5 від 05.10.2010 року розслідування нещасного випадку та форми Н-1 від 05.10.2010 р. про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом,причинами нещасного випадку стало: порушення вимог технічної експлуатації скребкового конвеєра СП-202: загрублена плавка вставка турбомуфти ГП-400У та використання для фіксації оглядового лючка замість двох болтів одного; відсутність контролю за технічним станом приводу скребкового конвеєра СП-202 (а.с. 6-7, а.с. 8-9).

В цих же актах форми Н-5 та форми Н-1 від 05.10.2010 р. зазначено, що порушення вимог законодавства про охорону праці допустили, зокрема, механік дільниці ПР-1, який не забезпечив безпечну експлуатацію обладнання на дільниці, чим порушив п. 11.18. 1 «Систем управління охороною праці у вугільній промисловості», п. 4.1 Посадової інструкції механіка дільниці підготовчих робіт (а.с. 6-9), що підтверджує факт порушення роботодавцем, тобто відповідачем, права позивача на безпечні умови праці.

Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що внаслідок порушення відповідачем права позивача на безпечні умови праці позивачу заподіяна моральна шкода, оскільки внаслідок порушення права на безпечні умови праці позивач отримав перелом кісток носа зі зміщенням, забиті рани обличчя, струс головного мозку, відчував фізичні страждання, частково втратив професійну працездатність та став інвалідом, що обмежує його можливості вести активний спосіб життя, вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував встановлені ним обставини, характер завданої моральної шкоди, ступінь втрати позивачем професійної працездатності, глибину та тривалість його моральних та фізичних страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, та виходячи з засад розумності і справедливості, визначив її розмір в 15 000 грн.

Апеляційний суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є розумним, виваженим та справедливим. Внаслідок нещасного випадку на виробництві позивач втратив професійну працездатність на 20%, у зв'язку із погіршенням стану здоров'я йому на час розгляду справи судом встановлено втрату професійної працездатності 50% та визнано інвалідом 3 групи на строк до 01 липня 2018 року.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до частини 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Не погоджуючись з оцінкою судом першої інстанції завданої моральної шкоди та вимагаючи переоцінити її розмір з 15 000 грн. до 200 000 грн., позивач в апеляційній скарзі намагається переконати апеляційний суд в невірній (заниженій) оцінці його моральних страждань. При цьому позивач не зазначає які порушення були допущені судом першої інстанції при дослідженні доказів та вирішенні справи, не надає нових доказів, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За таких обставин апеляційний суд не може здійснити переоцінку доказів, які були досліджені судом першої інстанції з дотриманням норм процесуального права, а відповідно і переоцінку моральних страждань позивача.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що внаслідок травми він тривалий час відчував фізичні страждання, обумовлені тяжкістю травми, психологічний дискомфорт.

До теперішнього часу він відчуває негативні наслідки травми: сильні головні болі, переважно в тім'яно - потиличній області, запаморочення, озноб, шум і тяжкість у голові, що підсилюються при русі, хиткість при ходьбі, напади нудоти і блювоти, слабкість в руках і ногах. Він став помічати, що нічого не може запам'ятати, вимушений постійно користуватися записами. На цьому фоні посилилася тривога, відчуття внутрішньої напруги, почуття страху, з'явилися думки про свою неспроможність. Останнім часом він став дуже дратівливим, запальним, аж до агресії.

Він не може за станом здоров'я виконувати роботу по дому, втратив престижну спеціальність, високу заробітну плату та взагалі можливість працювати. Він не може займатися спортом та риболовлею, якими захоплювався до травми.

Вважає, що при визначенні розміру грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди суд не врахував вимоги розумності, виваженості і справедливості, а саме, не врахував: тяжкість отриманої травми (у нього середньо-тяжка гостра черепно-мозкова травма); обсяг його фізичних страждань (больовий шок, який він відчув внаслідок удару фрагментом алюмінієвого корпусу турбомуфти в обличчя та перелому кісток носу зі зміщенням та спотворенням обличчя); великий період його лікування; ступінь втрати працездатності (50%), наявність у нього III групи інвалідності; відсутність можливості відновлення стану здоров'я та наявність тенденції до його погіршення; втрату ним престижної шахтарської спеціальності, високої заробітної плати та взагалі можливість будь-де працювати; тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках (а.с. 78-81).

Проте всі зазначені обставини при визначенні судом першої інстанції розміру моральної шкоди, завданої позивачу, враховані.

Як встановлено з оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди виходив саме з факту ушкодження здоров'я позивача та ступеня втрати ним професійної працездатності. Суд врахував і ступінь втрати позивачем професійної працездатності, і наявність у нього групи інвалідності, відповідно - тяжкість отриманої ним травми і тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, в тому числі ту обставину, що за станом здоров'я він вимушений був звільнитися. Суд врахував глибину та тривалість фізичних страждань, тобто обсяг фізичних страждань і період його лікування.

Доводи позивача про неможливість відновлення його здоров'я, є передчасними, оскільки втрата професійної працездатності та інвалідність йому встановлені лише до 01 липня 2018 року, а не безстроково.

Апеляційний суд також враховує, що нещасний випадок стався, в тому числі і з вини позивача, що встановлено актами форми Н-5 та Н-1 від 05.10.2010 р. (а.с. 6 - 7, а.с. 8 - 9).

Позивачем ці акти в частині його вини в нещасному випадку не оскаржені. Наявність вини позивача в нещасному випадку на виробництві, який стався з ним 01.10.2010 року, не є предметом позову по цій справі.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. І такий розмір визначається судом, виходячи з конкретних обставин справи.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Димитровського міського суду Донецької області від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: Ю.М. Мальований

О.В. Осипчук