УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., КоротунаВ.М., Попович О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4 та його адвоката Мельничука Артура Олександровича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 7 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 24 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання заповіту від 10 листопада 2011 року недійсним.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги щодо недійсності вищевказаного заповіту від 10 листопада 2011 року, складеного померлою дружиною ОСОБА_7, тим, що остання внаслідок алкогольної залежності перебувала в такому стані, що перешкоджав їй розуміти значення своїх дій та керувати ними. Крім того вказував на те, що заповідач була тяжко хвора та приймала ліки, які безумовно впливали на можливість усвідомлення значення нею своїх дій.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 7 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 24 травня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та його адвокат Мельничука А.О. просять скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 10 листопада 2011 року ОСОБА_7 на випадок своєї смерті склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневичем О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 3658, відповідно до змісту якого вона, перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки і діючи добровільно, все належне їй майно, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, взагалі, все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідала в рівних частках кожному: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Нотаріусом при посвідченні заповіту було встановлено особу ОСОБА_7 та перевірено її дієздатність. На заповіті наявний власноручний запис та підпис заповідача (а.с. 5).

Як убачається з копії повторного свідоцтва про смерть від 16 лютого 2016 року, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4).

Судами також установлено, що названі спадкоємці за заповітом ОСОБА_4 (позивач у справі) є чоловіком померлої - ОСОБА_7, а ОСОБА_5 (відповідач у справі) - її рідним братом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частинами 3 та 4 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Так, згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 29 грудня 2016 року встановлено, що ОСОБА_7, ураховуючи рівень її розумового розвитку та індивідуально-психологічних особливостей, була здатна розуміти характер та фактичний зміст власних дій, керувати ними та передбачати їх наслідки в період посвідчення заповіту у жовтні та листопаді 2011 року, зокрема станом на 10 листопада 2011 року. Під час посвідчення заповіту 10 листопада 2011 року ОСОБА_7 перебувала у стані тривоги та емоційних переживань, пов'язаних з її поінформованістю про онкологічне захворювання та потребою оперативного втручання, а тому беручи до уваги стан свого здоров'я, свої життєві обставини ОСОБА_7, враховуючи визначені обставини, була здатна повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями в момент посвідчення заповіту, зокрема станом на 10 листопада 2011 року (а.с. 134-137).

Отже, проведеною у справі експертизою зроблено категоричний висновок про абсолютну спроможність ОСОБА_7 в момент складання нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що вказує на відсутність підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що при складенні ОСОБА_7 11 листопада 2011 року заповіту на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, оскільки зібраними у справі докази не свідчать про те, що в момент складення заповіту вона не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.

Такі висновки судів є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та його адвоката Мельничука Артура Олександровича відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 7 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

В.М. Коротун

О.В.Попович