печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2017 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Підпалого В.В.

при секретарі - Вишневській О.Р.,

за участю представника відповідача - Пуленця А.С. ,

розглянувши у засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (надалі по тексту - Позивач) звернувся в суд з позовом до Кабінету Міністрів України (надалі по тексту - Відповідач), в якому просив зобов`язати відповідача відшкодувати йому майнову шкоду у розмірі 34 225, 00 гривень, заподіяної, на його думку, внаслідок незаконної бездіяльності, що полягає у невиконанні Кабінетом Міністрів України покладених на нього абзацом другим підпункту 1 пункту 13 розділу ХІІ Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ від 14.10.2014 року та підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» № 192-VIII від 12.02.2015 року обов`язків щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк та невнесенні з 26.10.2014 року по 09.09.2015 року Кабінетом Міністрів України змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату суду виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду».

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 04.04.2014 року по 02.08.2015 року працював у Рівненському апеляційному господарському суді на посаді помічника судді, а з 03.08.2015 року по 17.01.2016 року на посаді старшого секретаря суду відділу канцелярії та документального забезпечення.

В період з жовтня 2014 року по вересень 2015 року заробітна плата нараховувалася та виплачувалася позивачу, виходячи з посадового окладу: у періоди з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року та з 29.03.2015 року по 31.08.2015 року - 1218, 00 грн./міс; у період з 01.09.2015 року по 08.09.2015 року - 1378, 00 грн./міс.

Разом з тим, 26.10.2014 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII (надалі - Закон № 1697-VII), в частині внесення змін до статті 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Починаючи з 26.10.2014 року змінено розмір заробітної працівників апарату суду та відповідно до Закону № 1697-VII, посадовий оклад повинен становити не менше 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду для працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, з коефіцієнтом 1,3 для працівників посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців. Розмір заробітної плати працівників апарату суду встановлюється Законом України «Про державну службу», але з обов`язковим врахуванням приписів ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» щодо мінімальної межі посадового окладу працівника апарату суду у розмірі не менше 30% посадового окладу судді місцевого суду. Таке ж положення щодо 30% межі було передбачено і в редакції Закону «Про судоустрій і статус суддів» (ч. 1 ст. 144), що діяла з 26.10.2014 року до набрання чинності Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд». В тримісячний строк Кабінету Міністрів України з дня набрання чинності цим Законом необхідно привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом. Проте відповідні зміни Кабінетом Міністрів України не внесені. При цьому, незважаючи на внесені зміни до законодавства, нарахування заробітної плати здійснювалось виходячи з встановленого окладу в розмірі 1 218 грн., що є незаконним, оскільки у період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року позивач мав право на посадові оклади у розмірах, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру» та у період з 29.03.2015 року по 08.09.2015 року у розмірах, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд». У зв`язку з вказаною бездіяльністю відповідача Кабінету Міністрів України позивачу було завдано шкоду, яка полягає в упущеній вигоді, тобто доходах, які б він отримав, якби відповідач своєчасно привів розміри посадових окладів працівників апаратів судів до вимог законодавства, яку позивач просить стягнути з відповідача за період з 26.10.2014 року по 08.09.2015 року у розмірі 34 225, 00 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2016 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із виявленням недоліків.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.11.2016 року відкрито провадження у справі.

В засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримував в повному обсязі, в засідання 19.10.2017 року не з`явився, повідомлявся належним чином, направив на адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримував, просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Представники відповідача Кабінету Міністрів України Харчук Р.І., Пуленець А.С. в засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, Зокрема вказували, що неприйняття змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату суду органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» по конкретним проектам актів, що надійшли від розробників через те, що вони мають зауваження, не може бути визнано бездіяльністю, а відтак уряд не може відшкодувати шкоду, оскільки ним не вчинялися протиправні дії та не порушувались інтереси позивача.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

Як встановлено судом, що ОСОБА_2 з 04.04.2014 року по 02.08.2015 року працював в Рівненському апеляційному господарському суді на посаді помічника судді, а з 03.08.2015 року по 17.01.2016 року на посаді старшого секретаря відділу канцелярії та документального забезпечення, та якому з 05.02.2016 року присвоєно 10 ранг державного службовця, що відповідає 5 категорії посад державних службовців, визначених Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно з довідок Рівненського апеляційного господарського суду від 27.02.2015 року №04-182/1153/15 від 09.03.2016 року № 04-182/1344/16 та відомостей за період жовтень 2014 року - вересень 2015 року, позивачу нараховувалась заробітна плата, виходячи з посадового окладу: у періоди з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року та з 29.03.2015 року по 31.08.2015 року - 1218, 00 грн., у період з 01.09.2015 року по 08.09.2015 року - 1378, 00 грн.

Дані обставини були встановлені постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 10.08.2016 року у справі № 817/766/16, якою було відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позову до Рівненського апеляційного господарського суду, третя особа: Державна судова адміністрація України, Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про зобов`язання вчинити дії, а відтак доказуванню не підлягають.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2016 року постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 10.08.2016 року залишено без змін.

Суд, дослідивши позовну заяву, додані до неї докази, заперечення сторони відповідача, приходить до наступного висновку.

Так, спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Законом України «Про державну службу», що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу. Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, Законом України «Про оплату праці», який визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про державну службу» (чинний на час виникнення спірних правовідносин) умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена Постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов праці оплати працівників апаратів органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09 березня 2006 року № 268, зокрема, її Додатком № 47, який залишався незмінним до 09 вересня 2015 року.

Постановою Кабінету Міністрів України № 268 від 09 березня 2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» затверджено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року №482 «Деякі питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету» встановлено, що у разі, коли розмір посадового окладу працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету, нижчий ніж визначений законом розмір мінімальної заробітної плати, посадовий оклад установлюється на рівні відповідного розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік» мінімальна заробітна плата у 2014 році встановлена у місячному розмірі - 1 218 грн.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік» встановлено мінімальну заробітну плату у 2015 році у місячному розмірі - 1 218 грн., а з 01 вересня 2015 року у місячному розмірі - 1 378 грн.

26.10.2014 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII, яким внесено зміни до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Згідно з абз. 2 пп. 1 та абз. 3 пп. 2 п. 13 розділу XIII Закону України «Про прокуратуру» Кабінет Міністрів України зобов`язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до пп. 2 п. 13 Перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» Кабінет Міністрів України зобов`язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Відповідно до ст. 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції до 28 березня 2015 року) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України(стаття 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» з 01 січня 2015 року норми і положення, зокрема ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року - норми і положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

29.03.2015 року Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» затверджено нову редакцію Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статтею 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Разом з тим, ч. 6 ст. 152 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що правовий статус працівників апарату суду встановлено Законом України «Про державну службу». Умови оплати праці, матеріально-побутового, медичного, санаторно-курортного і транспортного забезпечення працівників апарату суду визначається на засадах, що встановлені для відповідної категорії працівників апаратів центральних та місцевих органів виконавчої влади.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268, зокрема, змінено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів, відповідно до якої місячний посадовий оклад (коефіцієнт від місячного посадового окладу судді місцевого суду) помічника судді становить 0,4 та згідно примітки у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.

Таким чином, суд вважає, що здійснення нарахування та виплати заробітної плати позивачу, виходячи з розміру посадового окладу в 1218 грн. з жовтня 2014 року по вересень 2015 року та 2 756 грн. з вересня 2015 року, здійснено відповідно до норм закону, що регулює оплату праці працівників апаратів судів, зокрема: Законів України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», «;Про Державний бюджет України на 2015 рік», «;Про державну службу» та постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів».

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 8 ст. 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування значної матеріальної шкоди, позивач посилається на те, що внаслідок незаконної бездіяльності органу державної влади, а саме Кабінету Міністрів України, зокрема, у невиконанні покладеного на нього абз. 2 п.п. 1 п. 13 розділу ХІІІ Закону № 1697-VII «Про прокуратуру» та п.п. 2 п. 13 Перехідних положень Закону № 192 - VII «Про забезпечення права на справедливий суд» обов`язку щодо приведення його нормативно-правових актів в тримісячний строк у відповідність з цими Законами, а саме не вніс зміни до Постанови № 268 щодо умов оплати праці працівників апарату суду, йому завдано шкоду, а саме він мав отримати посадові оклади за період з листопада 2014 року по серпень 2015 року у розмірі 46 405, 80 грн., в той час йому було нараховано лише 12 180, 00 грн. Тобто мова йде про доходи, які б позивач отримав, якби відповідач своєчасно привів розміри посадових окладів працівників апаратів суду до вимог законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 статті 22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до ст. 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 травня 2016 року у справі №6-237цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум.

Судом встановлено, що при обрахуванні розміру збитків, позивач виходив із свого права на отримання відшкодування упущеної вигоди, у вигляді недоотриманої заробітної плати, при розрахунку якої виходив із вірогідності таких збитків, які ймовірно могли бути йому завдані діями відповідача, які він вважає неправомірними.

Водночас, доказів реальної можливості отримувати вказаний дохід позивачем не надано, що вказує на наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення.

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

У даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності Кабінету Міністрів України, дії відповідача щодо невиплати пенсії позивачу не визнавались незаконними.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що під час судового розгляду справи не підтвердився факт заподіяння позивачу будь-якої шкоди з вини відповідача та відсутній будь-який причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та діяннями відповідача, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст. 15, 16, 22, 1166, 1173 ЦК України, ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України про відшкодування шкоди, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя В.В. Підпалий