Провадження № 2/263/2604/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2017 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

при секретарі Рудь Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Маріупольської міської ради, в якому відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України змінила предмет та підставу позову та просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 24/100 частини квартири № 133, що розташована у будинку № 33 по вул. Зелінського у м. Маріуполі.

На обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 08 липня 1996 року помер її дід ОСОБА_2, який на час смерті проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті діда залишилася спадщина у вигляді 24/100 частини указаної квартири, яка належала останньому на підставі договору міни, посвідчений Першою маріупольською державною нотаріальною конторою 01 липня 1995 року за реєстровим № 9/2980. Іншим співвласником указаної квартири була дочка спадкодавця ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4), яка померла 20 квітня 2014 року.

29/100 частини квартири № 133, розташованої у будинку № 33 по вул. Зелінського на підставі реєстраційного посвідчення на праві приватної власності з підстав укладення договору про обмін частинами квартир від 28 листопада 1996 року належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (дочкам позивача).

47/100 частини указаної квартири на підставі реєстраційного посвідчення від 05 грудня 1996 року № 34280 на праві власності з підстав укладення договору про обмін частинами квартири від 28 листопада 1996 року належить ОСОБА_1 та її чоловіку ОСОБА_7

На теперішній час 24/100 частини указаної квартири зареєстровано за померлим дідом ОСОБА_2 Інших спадкоємців після смерті діда не має. Починаючи з моменту обміну квартирами, а саме: з 28 листопада 1996 року, більше ніж 21 рік, позивач зі своєю родиною проживає в указаній квартирі та добросовісно, відкрито та безперервно володіє квартирою, як своєю власністю та вважає, що має підстави для визнання за нею права власності на це майно у порядку, передбаченому ст. 344 ЦК України, тому просить позовні вимоги задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, попередньо подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_8 у судове засідання не зявилася, попередньо подала до суду клопотання, в якому просить провести розгляд справи за її відсутності, прийняти рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у звязку із розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Виконуючи вимоги, передбачені ст. ст. 10, 212-214 ЦПК України, суд виходить з такого.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження від 29 грудня 1960 року серії ІІ-УР № 709433, у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 10 грудня 1960 року народилася донька ОСОБА_11, про що зроблений відповідний запис № 2110 (а. с. 11).

Згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу від 22 вересня 1978 року серії ІІІ-НО № 254710, між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 22 вересня 1978 року укладений шлюб, про що зроблено запис № 3555. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: ОСОБА_7 (а. с. 12).

Відповідно до ОСОБА_7 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 08 травня 2014 року № 1, відповідно до актового запису від 14 грудня 1977 року № 4866, прізвище до державної реєстрації шлюбу: ОСОБА_4 та ОСОБА_10, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_12 (а. с. 7).

Згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу від 03 червня 1995 року серії І-НО № 305771, між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 03 червня 1995 року укладений шлюб, про що зроблений актовий запис № 305, після укладення шлюбу присвоєно прізвище: ОСОБА_14 (а. с. 8).

Відповідно до договору міни від 03 липня 1995 року, укладеного з однієї сторони між ОСОБА_15, яка діє від свого імені та за дорученням від імені ОСОБА_16, а також як законний представник від неповнолітньої дочки ОСОБА_17, та з іншої сторони ОСОБА_12, ОСОБА_2, посвідченого Першою маріупольською державною нотаріальною конторою від 03 липня 1995 року, реєстровий № 9/2980, ОСОБА_15 від свого імені та від імені ОСОБА_16, ОСОБА_18 обміняла належні їм 53/100 частини квартири АДРЕСА_1 на належну ОСОБА_12, ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 (ОСОБА_13) у м. Маріуполі (а. с. 13, 21).

Цього ж дня, ОСОБА_13 та ОСОБА_19 уклали договір міни, відповідно до якого ОСОБА_13 набув право на 47/100 частини квартири АДРЕСА_3, реєстровий № 9/2976, посвідчений Першою маріупольською державною нотаріальною конторою від 03 липня 1995 року (а. с. 23).

За життя ОСОБА_2 склав заповіт від 18 березня 1996 року, яким усе належне йому майно, у тому числі частину квартири № 133, розташовану у будинку № 33 по вул. Зелінського, 33 у м. Маріуполі, заповів ОСОБА_1 Заповіт посвідчений Першою маріупольською державною нотаріальною конторою 18 березня 1996 року, зареєстрований у реєстрі за № 1-1018 (а. с. 5).

Відповідно до свідоцтва про смерть від 08 липня 1996 року серії І-НО № 135908, ОСОБА_2 помер 08 липня 1996 року, про що зроблений актовий запис № 1456 (а. с. 6).

Згідно із свідоцтвом про смерть від 21 липня 2007 року серії І-НО № 213666, ОСОБА_13 помер 21 липня 2007 року, про що зроблений відповідний актовий запис № 1661 (а. с. 9).

Відповідно до свідоцтва про смерть від 22 квітня 2014 року серії І-НО № 774063, ОСОБА_3 померла 22 квітня 2014 року, про що складено відповідний актовий запис № 806 (а. с. 10).

Згідно із договором міни від 28 листопада 1996 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, зі згоди матері ОСОБА_5, посвідченого Першою маріупольською державною нотаріальною конторою 28 листопада 1996 року, реєстровий № 5-4880, ОСОБА_3 обміняла належні їй 29/100 частини квартири АДРЕСА_4 на належні ОСОБА_5В та ОСОБА_6 44/100 частини квартири АДРЕСА_5 (а. с. 15).

Згідно із реєстраційним посвідченням Маріупольського бюро технічної інвентаризації від 05 грудня 1996 року № 34820, 29/100 частини квартири АДРЕСА_4 на праві приватної власності на підставі договору міни частинами від 28 листопада 1996 року, реєстраційний № 34820, належить: ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а. с. 14).

Відповідно до договору міни від 28 листопада 1996 року, укладеного між ОСОБА_13 та ОСОБА_7, ОСОБА_1, посвідченого Першою маріупольською державною нотаріальною конторою 28 листопада 1996 року, реєстровий № 5-4883, ОСОБА_13 обміняв належні йому 47/100 частини квартири АДРЕСА_4 на належні ОСОБА_7 та ОСОБА_1 56/100 частини квартири АДРЕСА_5 (а. с. 19).

Відповідно до реєстраційного посвідчення Маріупольського бюро технічної інвентаризації від 05 грудня 1996 року № 34820, 47/100 частини квартири АДРЕСА_3 на праві приватної власності з підстав укладення договору міни частинами від 28 листопада 1996 року, реєстровий № 5-4883, належить ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (а. с. 16).

У справі наявний договір про порядок користування квартирою № 133 у будинку № 33 по вул. Зелінського у м. Маріуполі від 17 червня 1996 року, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_13 та ОСОБА_2, відповідно до умов якого ОСОБА_3 переходить у користування 29/100 частини указаної квартири, ОСОБА_13 47/100 частини указаної квартири, а ОСОБА_2 24/100 частини. Указаний договір посвідчений Першою маріупольською державною нотаріальною конторою від 17 червня 1996 року, реєстраційний номер 5-2557 (а. с. 20).

До справи долучений технічний паспорт на указану квартиру від 05 грудня 1996 року, відповідно до якого 24/100 частини указаної квартири належить ОСОБА_2, 29/100 частини належить: ОСОБА_5, ОСОБА_6, 47/100 частини належить: ОСОБА_7, ОСОБА_1 (позивач) (а. с. 3840).

На підтвердження обставин змінених підстав позову ОСОБА_1 представлено суду довідку Житлово-комунального підприємства «Житло-центр» (далі ЖКП «Житло-Центр») від 28 листопада 2017 року, видану ОСОБА_1 про те, що за адресою: АДРЕСА_6, заборгованість за квартирною платою станом на 01 листопада 2917 року за період з 2004 року до теперішнього часу, відсутня.

Відповідно до особового рахунку від 01 червня 2017 року № 2704, у квартирі АДРЕСА_4 за ордером від 28 листопада 1996 року № 203967, з 18 серпня 1995 року по 31 січня 1997 року прописані: ОСОБА_13, ОСОБА_3, ОСОБА_2, з 13 травня 1997 року прописані: ОСОБА_7, ОСОБА_1 до теперішнього часу, а по 16 квітня 2004 року ОСОБА_20, по 14 лютого 2008 року ОСОБА_21.

Згідно із актом Комітету самоорганізації населення «Надія» від 29 листопада 2017 року про фактичне місце проживання, за адресою: АДРЕСА_6, зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

До матеріалів справи долучені письмові пояснення: ОСОБА_14, яка проживає у ІНФОРМАЦІЯ_4; ОСОБА_22, яка проживає у ІНФОРМАЦІЯ_5; ОСОБА_23, яка проживає у ІНФОРМАЦІЯ_6, в яких указано, що ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_4 з часу обміну квартири до теперішнього часу постійно там проживає, відкрито користується нею, підтримує квартиру у гарному стані, із сусідами гарні стосунки.

Відповідно до довідки Міського бюро технічної інвентаризації міського відділу комунального господарства від 24 жовтня 2017 року № 3784АДРЕСА_7 за адресою: вул. Зелінського, 33, м. Маріуполь, належить: ОСОБА_2 24/100 частини; ОСОБА_6 29/200 частини; ОСОБА_5 29/200 частини; ОСОБА_7 47/200 частини; ОСОБА_1 47/200 частини.

Предметом спору у даній цивільній справі є 24/100 частини квартири АДРЕСА_4, яка на теперішній час зареєстрована за ОСОБА_2, який помер 08 липня 1996 року, є дідом ОСОБА_1 та за життя склав на неї заповіт.

Вирішуючи питання про заявлені вимоги згідно із зміненими підставами позову, суд виходить з такого.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Згідно з розясненнями, викладеними у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України).

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі, якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

З огляду на установлені судом обставини справи, враховуючи наведені норми матеріального права, слід дійти висновку, що позов із заявлених підстав задоволенню не підлягає, оскільки у даному випадку позивачем неправильно обраний спосіб захисту, зокрема, обраний спосіб не відповідає специфіці правовідносин.

У справі установлено, що 24/100 спірної частини квартири належить ОСОБА_2, який помер 08 липня 1996 року, і за життя склав заповіт, яким усе своє майно, у тому числі і спірну частину квартири заповів ОСОБА_1

Такі обставини дають суду підстави вважати, що у позивача існує інша підстава для виникнення права власності на частину квартири у момент заволодіння нею, зокрема, спадкування.

За наявності указаних обставин, а також того, що ОСОБА_1 постійно проживає у спірній квартирі, і на час смерті свого діда там проживала, такі обставини дають підстави для висновку про вчинення ОСОБА_1 дій, передбачених ст. 549 ЦК Української РСР, і у звязку із цим відсутність у неї перешкод на реалізацію своїх спадкових прав за заповітом.

Обставини визнання відповідачем позову у даному випадку судом не приймаються, оскільки визнання права власності на майно за набувальною давністю з урахуванням тільки визнання позову відповідачем є неправильним, оскільки рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим (стаття 213 ЦПК). При цьому слід мати на увазі, що у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише у випадках наявності для того законних підстав. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи (частина четверта статті 174 ЦПК).

Крім відсутності законних підстав для прийняття визнання відповідачем позову, указує і та обставина, що крім ОСОБА_1 частини квартири належать й іншим особам, а саме: ОСОБА_6 29/200 частини; ОСОБА_5 29/200 частини; ОСОБА_7 47/200 частини, та у разі прийняття визнання відповідачем позову та ухвалення з цих підстав рішення, можуть бути порушені права цих осіб, питання про залучення до участі у справі яких позивач не порушувала.

У звязку із відмовою у позові, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає покладенню на позивача.

Керуючись ст. ст. 344, 397 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 31, 60, 88, 174, 197, 212215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участі у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя О.М. Музика