У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
Карпенко С.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування, третя особа - директор Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування ОСОБА_7, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що 17 жовтня 2012 року наказом від 16 жовтня 2012 року № 233-к її прийнято на роботу до Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування за строковим трудовим договором на посаду соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома на час соціальної відпустки основного працівника ОСОБА_8 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тобто до 24 червня 2014 року. У подальшому дізналася, що ОСОБА_8 влітку 2013 року, перебуваючи у соціальній відпустці, народила ще одну дитину. Знаючи, що термін укладеного між нею і відповідачем строкового трудового договору спливав 24 червня 2014 року, після зазначеної дати, вона продовжувала працювати соціальним робітником, отримувати заробітну плату та виконувати свою роботу. Згідно з наказом директора Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування від 07 грудня 2015 року № 36-к/о її звільнено із займаної посади, у зв'язку із виходом з декретної відпустки основного працівника з 09 грудня 2015 року.

Враховуючи, що з 09 до 17 грудня 2015 року вона була тимчасово непрацездатна, відповідачем видано наказ від 11 грудня 2015 року № 38-к/о про її звільнення з роботи з 17 грудня 2015 року. Вважала своє звільнення незаконним, оскільки з нею згідно з наказом від 16 жовтня 2012 року № 233-к укладено строковий трудовий договір на строк до досягнення дитиною ОСОБА_8 трьох років, тобто до 24 червня 2014 року, а після вказаної дати трудові відносини фактично тривали і жодна із сторін не вимагала їх припинення, не видано окремого наказу про продовження дії строкового договору із нею, тому, на її думку, дія цього договору є продовженою на невизначений строк.

Просила визнати незаконними та скасувати накази директора Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування від 07 грудня 2015 року № 36-к/о та від 11 грудня 2015 року № 38-к/о «Про звільнення з роботи соціального працівника ОСОБА_6 з 17 грудня 2015 року за п. 2 ст. 36 КЗпП України»; визнати, що 25 червня 2014 року дія строкового трудового договору, укладеного згідно з наказом від 16 жовтня 2012 року № 233-к між нею та відповідачем, вважається продовженою на невизначений строк; поновити її на попередній роботі у Козятинському міському територіальному центрі соціального обслуговування; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що ОСОБА_6 не надала доказів про її звільнення з роботи з порушенням трудового законодавства. Відповідачем дотримані вимоги чинного законодавства про працю щодо звільнення з займаної посади працівника ОСОБА_6, в зв'язку з виходом із декретної відпустки основного працівника ОСОБА_8

Судами встановлено, що наказом директора Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування від 12 серпня 2011 року № 194-к ОСОБА_8, соціальному робітнику ІV розряду відділення соціальної допомоги вдома, надано соціальну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 13 серпня 2011 року по 24 червня 2014 року включно (а. с. 25).

Наказом директора Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування від 16 жовтня 2012 року № 233-к ОСОБА_6 прийнятана роботу з 17 жовтня 2012 року соціальним робітником відділення соціальної допомоги вдома, тимчасово, на час соціальної відпустки ОСОБА_8 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, із яким ознайомлена позивач (а. с. 7).

Як вбачається з матеріалів справи, наказом директора Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування від 13 серпня 2013 року № 153-к ОСОБА_8, на підставі її заяви від 13 серпня 2013 року, надано соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку: з 14 серпня 2013 року по 08 червня 2016 року, включно; ОСОБА_6 продовжено виконання обов'язків на період відсутності основного працівника ОСОБА_8 до фактичного її виходу на роботу. (а. с. 28).

Наказом директора Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування від 07 грудня 2015 року № 36-к/о ОСОБА_6 звільнено із займаної посади в зв'язку з виходом з декретної відпустки основного працівника з 09 грудня 2015 року, а наказом директора Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування від 11 грудня 2015 року № 38-к/о, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_6, внесено зміни в п. 1 наказу від 07 грудня 2015 року № 36-к/о та викладено у його новій редакції, згідно з якою ОСОБА_6 звільнено з 17 грудня 2015 року (а. с. 9, 10).

Як вбачається з наказу від 30 листопада 2015 року № 227-к ОСОБА_8 є такою, що приступила до виконання обов'язків соціального робітника з 10 грудня 2015 року на повний робочий день, у зв'язку з достроковим виходом з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а. с. 72).

З листка непрацездатності серії АГЦ від 09 грудня 2015 року № 217731 вбачається, що ОСОБА_6 була тимчасово непрацездатною у період з 09 по 16 грудня 2015 року (а. с. 71).

Наказом від 11 грудня 2015 року № 38-к/о внесено зміни у п. 1 наказу від 07 грудня 2015 року № 36-к/о «Про звільнення соціального робітника» та викладено його у такій редакції: «Звільнено із займаної посади соціального робітника ОСОБА_6 у зв'язку із виходом з декретної відпустки основного працівника з 17 грудня 2015 року» (а. с.10).

Відповідно до роз'яснень, наведених у постанові Пленуму Верховного Суду від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач власноручно написала заяву про прийняття на роботу на час соціальної відпустки основного працівника по догляду за досягнення дитиною трирічного віку. Таким чином, ОСОБА_6 достовірно знала та свідомо мала намір працювати тимчасово, на умовах строкового трудового договору до моменту фактичного виходу на роботу ОСОБА_8 Позивач була ознайомлена з наказами про прийняття останньої на роботу, що підтверджується матеріалами справи.

У разі звільнення працівника за п. 2 ст. 36 КЗпП України він не повинен подавати заяву про звільнення, а роботодавець не зобов'язаний попереджати його про звільнення, оскільки під час прийняття на роботу працівник давав згоду на укладення саме строкового трудового договору. Звільнення у зв'язку з закінченням терміну трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України проводиться напередодні дня виходу на роботу основного працівника.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що звільнення позивачки з роботи відбулося без порушення трудового законодавства. Відповідачем дотримані вимоги КЗпП України щодо звільнення з займаної посади тимчасового працівника у зв'язку з виходом з декретної відпустки основного працівника.

При цьому суди правильно зазначили, що вказаний у наказі про прийняття на роботу строк, пов'язувався з умовою відсутності основного працівника, чий достроковий вихід із відпустки, допускав звільнення позивачки у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Таким чином, суди обґрунтовано відмовили у позові. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 337, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.Є. Червинська
Судді: Ю.Г. Іваненко
С.О. Карпенко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак