Справа № 446/1636/16 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 22-ц/783/1726/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання права власності на спадкове майно; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно,-

в с т а н о в и л а:

26 серпня 2016 року ОСОБА_6 звернулася з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про визнання за нею права власності на будинок з надвірними будівлями в порядку спадкування, який розташований за адресою: Львівська область, Камянка-Бузький район, смт. Запитів, вул. Кукезівська, 25. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 23 серпня 2003 року померла її баба - ОСОБА_8, а 23 січня 2004 року помер дід ОСОБА_9 Останньому на праві власності належав спірний житловий будинок. Зазначає, що її батько ОСОБА_10, який є сином ОСОБА_9, був зареєстрований та проживав разом із своїм батьком у спірному будинку, а тому прийняв спадщину після смерті її діда. 29 квітня 2006 року помер її батько ОСОБА_10 Вона прийняла після нього спадщину так як на час його смерті була неповнолітньою. Також вказує, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позову про визнання права на спірний будинок в порядку спадкування ОСОБА_5, де встановлені ці обставини. Після цього вона (позивач) звернулась до нотаріуса про прийняття спадщини, однак їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Третя особа ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_9, та визнання за нею права власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_9 (житловий будинок за адресою: Львівська область, Камянка-Бузький район, смт. Запитів, вул. Кукезівська, 25). В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона є дочкою ОСОБА_9, якому належав спірний будинок. Вона пропустила строк для прийняття спадщини, так як тривалий час перебувала за кордоном, а оформити свої спадкові права не може, оскільки їй відмовлено нотаріусом через відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно. Просить її позов задовольнити.

Рішенням Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання права власності на спадкове майно.

Ухвалено визнати за ОСОБА_6 право власності на будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: Львівська область, Камянка-Бузький район, смт. Запитів, вул. Кукезівська, 25.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6, задовольнити її позов. Зазначає, що є дочкою ОСОБА_9, який все життя проживав у спірному будинку. Вказує, що пропустила строк для прийняття спадщини, так як вона тривалий час перебувала за кордоном, була травмована, лікувалася, оформити свої спадкові права не може через відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно.

У судовому засіданні представник ОСОБА_5, посилаючись на доводи апеляційної скарги, таку підтримала, просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_3 і відповідач ОСОБА_4, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просять апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам в повній мірі не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 цього Кодексу визначено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст.ст. 1222,1223,1258,1261 ЦК України спадкоємці вправі оформити свої права на спадкове майно в органах нотаріату.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством (ч. 1 ст. 67 Закону України «Про нотаріат»).

Нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна (ст. 68 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до статті 1268 ЦК України, спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (п.п. 3.21 п. 3 ОСОБА_3 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою- четвертою статті 1273 ЦК України.

Статтею 1221 ЦК України визначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до статті 29 цього Кодексу (п.п. 1.12 п. 1 ОСОБА_3 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року).

Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку (п. 4.18 п. 4 ОСОБА_3 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

Задовольняючи позов ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що після смерті ОСОБА_9 спадщину прийняв ОСОБА_10, який проживав і був зареєстрований у спірному будинку на час смерті спадкодавця.

На обґрунтування цього висновку суд вказав, що з погано читабельної копії будинкової книги на спріний будинок вбачається, що у ньому до смерті був зареєстрований ОСОБА_10 з 6 червня 1977 року, а ОСОБА_5 виписана з нього 15 липня 1980 року. Суд першої інстанції зазначив, що в процесі розгляду справи ОСОБА_5 надала суду дещо іншу копію цієї ж будинкової книги, у якій міститься запис про виписку ОСОБА_10 7 квітня 1980 року, а також довідку Запитівської селищної ради від 6 липня 2016 року № 543 про те, що згідно будинкової книги на день смерті ОСОБА_9 ніхто зареєстрований не був. Суд першої інстанції вважав, що у рішенні Апеляційного суду Львівської області від 14 липня 2016 року встановлено, що до моменту смерті ОСОБА_10 був зареєстрований та проживав у спірному будинку і ці обставини відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відтак, суд дійшов до переконання, що ОСОБА_10 прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_9, так як проживав та був зареєстрований із ним в одному будинку. З урахуванням положень ч. 4 ст. 1268 ЦК України суд зробив висновок, що позивач ОСОБА_6 прийняла спадщину після смерті свого батька, так як вона була неповнолітньою (14 років) і ця обставина є самостійною підставою для виникнення у неї права на спадкування після смерті свого батька. Суд вважав, що ОСОБА_6 було відмовлено нотаріусом у оформленні її спадкових прав після смерті ОСОБА_9 і ОСОБА_10, посилаючись на відповідь державного нотаріуса Кіровоградської міської державної нотаріальної контори №1 (а.с.7) - не за місцем відкриття спадщини Даний лист має інформаційний характер і не містить відомостей про відмову ОСОБА_6 в оформленні спадкових прав.

Є встановленим, що будинок №25 на вулиці Кукезівській у смт. Запитів Камянка-Бузького району Львівської області із господарськими прибудовами та спорудами належав ОСОБА_9, що стверджується свідоцтвом на право особистої власності від 29 вересня 1990 року, виданим Запитівською селищною радою (а.с.116). Власник до дня смерті проживав у цьому будинку, що вбачається із довідки № 1288 (а.с.21).

Відповідно до довідки Червоноградського міжміського бюро технічної інвентаризації № 4227 від 13 вересня 2016 року та акту про пожежу від 30 серпня 2016 року спірний будинок станом на 5 вересня 2016 року знищено пожежею. На земельній ділянці розташовані господарські будівлі (а.с.92-96).

Із свідоцтв про смерть від 23 січня 2004 року та 25 серпня 2003 року вбачається, що ОСОБА_9 помер 23 січня 2004 року, його дружина - ОСОБА_8 померла 25 серпня 2003 року (а.с.110).

ОСОБА_10 та ОСОБА_5 (до шлюбу - ОСОБА_11І.) є дітьми ОСОБА_8 і ОСОБА_9, вони пережили своїх батьків.

29 квітня 2006 року ОСОБА_10 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-СГ № 051223 (а.с.31).

ОСОБА_6 (до шлюбу - ОСОБА_10), ІНФОРМАЦІЯ_1, є дочкою ОСОБА_10, що стверджується свідоцтвами про народження і шлюб (а.с.33-34).

Із листа Камянка-Бузької державної нотаріальної контори № 2665/01-16 від 18 листопада 2016 року вбачається що спадкові справи після смерті ОСОБА_9 і ОСОБА_10 не заводилися (а.с.76).

Довідкою Запитівської селищної ради № 545 від 6 липня 2016 року стверджується, що на час смерті ОСОБА_9 23 січня 2004 року в будинку № 25 на вулиці Кукезівській у смт.Запитів ніхто не був зареєстрованрй (а.с.78). Це вбачається із наявної в матеріалах справи будинкової книги на спірний будинок. Зокрема під порядковим номером 3 зазначено, що ОСОБА_10 прописаний 6 червня 1977 року, про що свідчить штамп та запис. Зазначений штамп погашено іншим штампом, який свідчить про виписку ОСОБА_10 7 квітня 1980 року із записом «в друге господарство» (а.с.194). Відомості про його наступну прописку чи реєстрацію у спірному будинку в будинковій книзі відсутні. Оригінал будинкової книги відповідає копіям на аркушах справи 19-20,79-80,117-120. Зазначені копії є тотожними, а не різними. З довідок Запитівської селищної ради № 1221 від 10 листопада 2016 року та № 1235 від 14 листопада 2016 року вбачається, що ОСОБА_10 на день смерті батька ОСОБА_9 23 січня 2004 року не був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2 на вулиці Кукезівській у смт.Запитів (а.с.89), на час смерті ОСОБА_8 у цьому будинку був зареєстрований тільки її чоловік - ОСОБА_9 (а.с.90).

Відповідно до ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування, або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Суд першої інстанції зробив помилковий висновок про проживання ОСОБА_10 у спірному будинку на підставі малочитабельної копії будинкової книги, її оригінал не дослідив.

Преюдиційні факти-це факти, установлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його субєктивними і обєктивними межами. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішенням, судове рішення набрало законної сили, у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційність рішення втрачається. Не потребують доказування обставини, установлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 липня 2016 року ухвалено по справі за позовом ОСОБА_5 до Виконавчого комітету Запитівської селищної ради Камянка-Бузького району Львівської області про визнання права на спадкове майно. Цим рішенням відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 Відтак, зазначене судове рішення не має преюдиційного значення для вирішення цього спору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 є спадкоємцем ОСОБА_9, від спадщини після його смерті вона не відмовлялася. Спір стосується майна, на яке відкрилася спадщина після смерті ОСОБА_9 Однак, ОСОБА_5 не була залучена до участі в справі у якості відповідача за первісним позовом, брала в ній участь як третя особа, що не можна вважати правильним.

Ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_6 права власності на спірний житловий будинок, суд першої інстанції підмінив органи нотаріату, до компетенції яких належить оформлення спадкових прав. Суд не врахував, що відмова нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину відсутня, оскільки такою відмовою не можна вважати лист № 524/01/16 від 18 квітня 2016 року Кіровоградської міської державної нотаіальної контори №1, який не містить відмови. Оскільки докази про прийняття спадщини ОСОБА_10 після смерті ОСОБА_9 відсутні, до спадкового майна після смерті батька ОСОБА_6 - ОСОБА_10 не увійшов спірний будинок з належними до нього господарськими будівлями.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності; колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення в частині вирішення позову ОСОБА_6 не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Тому оскаржуване рішення в зазначеній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини

ОСОБА_5 не надала належних та допустимих доказів про наявність поважних причин пропуску нею встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_9 23 січня 2004 року. Доказами про пропуск зазначеного строку не можна вважати дозвіл на перебування ОСОБА_5 в Італії з початком дії 13 квітня 2012 року, довідку поліції про дорожню подію, яка трапилася 28 листопада 2007 року, та картку про надання ОСОБА_5 в цей день швидкої медичної допомоги.

З урахуванням встановленого, з висновками суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 належить погодитися.

Керуючись ст. 303, п.1, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 309, 313, ч.2 ст.314, ст.316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 рокув частині визнання за ОСОБА_6 права власності на будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: Львівська область, Камянка-Бузький район, смт. Запитів, вулиця Кукезівська, 25, - скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді