АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів: Владичана А.І., Міцнея В.Ф.,

секретар Скакун К.В.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2014 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Посилалася на те, що її мати ОСОБА_4 знаходилась із ОСОБА_1 в шлюбі, зареєстрованому 25 грудня 2003 року в міському відділі реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці, актовий запис№2377. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.12.2012 року ОСОБА_4 визнано недієздатною та рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.11.2013 року ОСОБА_3 призначена опікуном. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м Чернівці від 16.06.2014 року.

В період проживання в шлюбі подружжя набули у власність спільне майно.

В остаточних уточнених позовних вимогах просила визнати автомобіль марки «Фольксваген Гольф», 1994 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов WVWZZZ1HZSW404934, вартістю 35000 грн. особистою приватною власністю ОСОБА_4, а квартиру №1, яка складає 44/100 частин житлового будинку по вул. Маршала Жукова, 6 в м. Чернівці, обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та поділити її шляхом визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 по 1/2 ідеальної частки в ній за кожним, припинивши право спільної сумісної власності.

Справа №727/9143/14-ц Провадження №22-ц/794/184/17 Категорія 2

Головуючий у 1-й інстанції Літвінова О.Г. Доповідач Лисак І.Н.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано автомобіль марки «Фольксваген Гольф», 1994 р.в. реєстраційний номер НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_3, вартістю 35000 грн. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Визнано 44/100 частин житлового будинку по вул. Маршала Жукова, 6/1 в м. Чернівці спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Поділено спільне майно подружжя, яке складається з 44/100 частин житлового будинку по вул. Жукова, 6/1 м. Чернівці, а саме визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 по 1/2 частині житлового будинку по вул. Жукова, 6/1 м. Чернівці

Право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на житловий будинок по вул. Жукова, 6/1 м. Чернівці припинено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що суд першої інстанції при оцінці доказів не надав їм належної правової оцінки, внаслідок чого прийшов до хибних висновків.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В силу абз. 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, про те не обмежений її доводами, якщо під час розгляду буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

В силу ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Про те, оскаржуване рішення в повному обсязі таким вимогам не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 знаходилась з ОСОБА_1 в шлюбі, зареєстрованому 25 грудня 2003 року в міському відділі реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці, актовий запис № 2377 (а.с.10).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17.12.2012 року ОСОБА_4 визнана недієздатною та рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.11.2013 року ОСОБА_3 призначена її опікуном (т.1,а.с.11-12).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.06.2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано (т.1,а.с.14).

Отже, предметом спільної сумісної власності подружжя за законом є майно, набуте одним із них в період з 25.12.2003 року по 16.06.2014 року.

В силу ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

Згідно розяснень, викладених в абз.1 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

В абз.2 п.24 цієї Постанови зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Таким чином, право спільною сумісної власності подружжя в рівних частках на набуте під час шлюбу майно презюмується, тому згідно підстав та обґрунтувань заявлених вимог про визнання права особистої власності подружжя на спірний автомобіль у позивача є обовязок доведення обставин, передбачених п.3 ч.1 ст.57 СК України, а саме придбання майна за кошти, що належали ОСОБА_4 особисто.

Спростовуючи обґрунтування позивача щодо набуття автомобіля за власні кошти ОСОБА_4 та відсутності належних доказів для визнання його її особистою власністю, з чим позивач внаслідок відсутності факту оскарження рішення погодився, визнаючи спірний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та в межах диспозитивності цивільного процесу при відсутності підстав для визнання цього спірного майна особистою приватною власністю подружжя замість відмови у задоволенні таких вимог фактично визнав його спільною сумісною власністю, що презюмується законом та за відсутності підстав не потребує повторного визнання.

Що стосується поділу спірного нерухомого майна, колегія суддів керується наступним.

Як вбачається із п. 1.6 рішення виконкому Чернівецької міської ради від 05.04.2005 року № 501/11 про надання дозволу Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради на підготовку документів з метою прийняття в експлуатацію обєктів, ОСОБА_1 в 2003 році розпочав самовільну добудову до квартири та другого поверху (т.1, а.с.15 на звороті).

П.19 додатку №1рішення виконкому Шевченківського районної ради м. Чернівці від 31.05.2006 року № 67/5 було дозволено ОСОБА_1 виконати за власний рахунок роботи на спірному обєкті відповідно до проектно-кошторисної документації (т.1,а.с.17-18).

На підставі п.2 рішення виконкому Чернівецької міської ради від 12.06.2007 року № 459/10 затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію 44/100 частин житлового будинку по вул. М.Жукова, 6 м. Чернівці із визначеними приміщеннями (т.1,а.с.19-20).

Згідно із змісту протоколу про адміністративне правопорушення у сфері містобудування від 30.08.2004 року вбачається, що ОСОБА_1 самовільно виконано надбудову та добудову до АДРЕСА_1 (т.1,а.с.75).

ОСОБА_5 Чернівецької області від 29.06.1998 року містить інформацію щодо самовільно встановленої на той час перегородки та фундаменту, які рішенням суду зобовязано ОСОБА_1 знести (т.1,а.с.130).

З рішенням виконкому Ленінської районної ради м. Чернівці від 25.11.1998 року №208/11, чинність якого наступає з моменту отримання дозволу інспекції ДАБП, вбачається наявність висновку щодо технічної можливості здійснення виконання робіт (т.1,а.с.132).

Із розпорядження органу приватизації від 08.10.1998 року №29035 вбачається, що ОСОБА_1 набув у особисту власність квартиру №1 адресою вул. Жукова, 6 в м. Чернівці (т.1,а.с.135).

Таким чином, із зазначеного переліку документів вбачається, що добудова (перебудова) житлового будинку здійснювалася з 2003 року по липень 2005 року та не підтверджує доводи в запереченнях відповідача щодо завершення ремонтних та будівельних робіт станом на 1998 рік.

Стосовно витрат на придбання необхідних для цього будівельних матеріалів за рахунок виключно відповідача, то довідка ПП ОСОБА_6 про придбані ОСОБА_1 у 2001 році будівельні матеріали (т.1,а.с.59,70) в розумінні ч.2 ст.59 ЦПК України є недопустимим доказом, оскільки не містить відомостей щодо її реєстрації та дати видачі, а також не відповідає встановленому на той час законом порядку придбання товарів.

Так, відповідно до ч.1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно п.2 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

В силу ч.1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

В силу ст. 2, 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (в ред. на 2001 рік) міститься поняття «реєстратора розрахункових операцій» та самої «розрахункової операції», а також зобовязує субєкта господарювання видати особі в обовязковому порядку розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції, що є правочином у письмовій формі та в розумінні ст. 58 ЦПК України може бути належним доказом придбання товару.

Накладна 01АИ №547329 як доказ особистих витрат також є припущенням, оскільки не містить такої інформації щодо ОСОБА_1 (т.1,а.с.77).

Відповідно до ст. 62 СК України виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із пунктів 3 та 4 висновку судової будівельно-технічної експертизи №16067 від 30.09.2016 року (т.1 а.с.221-264) вбачається, що ринкова вартість квартири АДРЕСА_2, де проводилась реконструкція, становила 648 733 грн., а після її проведення 2 688 322 грн., що збільшило її вартість у понад чотири рази. Крім того, внаслідок проведених робіт площа була збільшена з 44,51 м2 до 135,40 м2, що збільшило обєкт у понад три рази та в сукупністю із вартістю охоплюється поняттям «істотно збільшилося».

Таким чином, апеляційна скарга в частині вирішення спору стосовно автомобіля є обґрунтованою, а в частині нерухомого майна її доводи не спростовують незаконності рішення в цій частині.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, крім іншого є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 грудня 2016 року підлягає скасуванню в частині вирішення спору щодо спірного автомобіля з ухваленням в цій частині нового згідно вище викладених підстав.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 грудня 2016 року в частині визнання автомобіля марки «Фольксваген Гольф», 1994 р.в. реєстраційний номер НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_3, вартістю 35000 грн. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове.

У задоволенні позовних вимог про визнання автомобіля марки «Фольксваген Гольф», 1994 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов WVWZZZ1HZSW404934, вартістю 35000 грн. особистою приватною власністю ОСОБА_4 відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку.

Головуючий:

Судді :