Категорія 2Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого Сала Т.Б., суддів: Марчук В.С., Медвецького С.К., секретар - Агеєва Г.В., за участі: ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3 та представника Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради - Лепетухи Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Друга Вінницька державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Вінницького управління юстиції Вінницької області, відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання права власності на 1/4 частини житлового будинку в порядку спадкування та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, -

встановила:

В грудні 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вищевказаним позовом, в якому, відповідно до уточнених позовних вимог просила: визнати за нею право власності на 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року; визнати частково недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28.12.2015 pоку, видане Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, відповідно до якого право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 одноособово і скасувати державну реєстрацію права власності на вказаний будинок на ім'я ОСОБА_2

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача ОСОБА_7, який проживав і був зареєстрований за адресою: перший АДРЕСА_1.

На день його смерті відкрилась спадщина та залишилось спадкове майно, яке складається з: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1

Вказаний будинок було побудовано під час шлюбу батьків, та введено в експлуатацію 07 квітня 1984 року за життя ОСОБА_7, проте будинок не було у встановленому порядку зареєстровано.

Позивач зазначає, що вона, як спадкоємець першої черги, має право на обов'язкову частку у спадщині на житловий будинок індивідуального житлового фонду з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1, яка залишилися після смерті батька.

Спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька була і відповідач, мати позивача - ОСОБА_2

З часу народження і дотепер позивач постійно проживає, володіє і користується зазначеним будинковолодінням спільно з відповідачем.

Разом з нею там проживають також чоловік позивача - ОСОБА_8 та син.

За час проживання та користування будинковолодінням ОСОБА_6 постійно сплачувала та продовжує сплачувати комунальні послуги. Крім цього позивач придбала будівельні матеріали, провела разом з своїм чоловіком власним коштом капітальний ремонт будинку.

На думку позивача, такі дії свідчать, що вона фактично прийняла спадщину шляхом вступу у володіння, користування та управління спадковим майном, що також повністю відповідає нормам ЦК УРСР, які були чинні на дату прийняття спадщини.

Оскільки спірний будинок будувався спільно її батьками, то 1/2 частина будинку належить матері на праві спільної сумісної власності, інша частина є об'єктом спадкування.

Позивач вважає, що вона та відповідач успадкували в рівних частинах частину будинку, яка належала батькові.

В квітні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на належну частку вказаного спадкового майна, проте, нотаріусом було з відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належну позивачу частку будинковолодіння, з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня.

Також позивач просить скасувати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28.12.2015 року, видане Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, відповідно до якого право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 одноособово і скасувати державну реєстрацію права власності на вказаний будинок на ім'я ОСОБА_2, про яке остання дізналась при розгляді справи за позовом ОСОБА_2

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано частково недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28.12.2015 року, видане Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, відповідно до якого право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_2 одноособово і скасовано державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, судом не враховано, що спірний будинок не був об'єктом спільної власності подружжя, оскільки будинок не був зареєстрований.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, розглянувши матеріали цивільної справи, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть, виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану ВМУЮ у Вінницькій обл. 04.12.2015 року, серії НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача - ОСОБА_7

Позивачем після реєстрації шлюбу змінено прізвище з «ОСОБА_6» на «ОСОБА_6».

Постановою державного нотаріуса Другої Вінницької державної нотаріальної контори від 28.04.2016 року, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок під АДРЕСА_1 оскільки, як вбачається з матеріалів спадкової справи, 01.04.1998 року ОСОБА_6 подала заяву про те, що спадкове майно не прийняла і на нього не претендує.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.12.2015 року, виданого Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2

З матеріалів інвентаризаційної справи, судом встановлено, що будівництво житлового будинку з господарськими будівлями спорудами АДРЕСА_1 розпочате у 1961 році, на підставі рішення № 91 на виконання будівельних робіт (а.с. 174).

На момент початку будівництва ОСОБА_7, ОСОБА_2 перебували в шлюбі.

Будівництво було закінчено, а житловий будинок прийнято до експлуатації та зареєстровано як будинковолодіння, у встановленому законом порядку, 07.04.1984 році, на підставі Акту приймання індивідуального домоволодіння в експлуатацію, який затверджений рішенням виконкому Староміської районної ради народних депутатів № 148 від 16.05.1984 року (а.с.176-177).

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний будинок на час відкриття спадщини належав на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_2, а тому входить до спадкового майна ОСОБА_7 Позивач була позбавлена можливості оформити право власності на частку спірного будинку, оскільки була відсутня реєстрація права власності на будинок. При видачі свідоцтва про право власності на спірний будинок порушено право позивача на часку спадкового майна, а тому позов підлягає до задоволення.

Колегія суддів із висновком суду першої інстанції в повній мірі погоджується виходячи з наступних обставин.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю (1969 року) передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Встановлено, що спірний будинок було побудовано та здано в експлуатацію під час перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в шлюбі.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірне будинковолодіння є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_2

Відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю (1969 року), в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Отже, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 належав по ? частини будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР (1963 року), який був чинним на час смерті ОСОБА_7, спадкування здійснюється: законом і за заповітом.

Спадкуванням вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

За правилом статті 257 ЦК УРСР, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР закріплено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Встановлено, що ОСОБА_6 є донькою померлого ОСОБА_7 та постійно проживала у спірному будинку. Даний факт відповідач не заперечувала.

Діючим на той час законодавством (на час введення у експлуатацію спірної будівлі) прямо не вказується момент виникнення права власності на нерухоме майно. В підзаконних актах йде мова лише про реєстрацію будинку, який зданий в експлуатацію, у виконавчому комітеті місцевої Ради.

Так, відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, підлягають реєстрації всі будинки і домоволодіння, зокрема ті, які належать громадянам на праві особистої власності.

Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінченні будівництвом і прийняттям в експлуатацію за Актом, затвердженим виконкомом місцевої ради депутатів трудящих. В даному випадку спірний будинок був зданий в експлуатацію, однак в законний порядок зареєстрований не був.

Як вказано в п. 7 Інструкції, реєстрація проводиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно д додатком.

В додатку № 1 даної Інструкції говориться, про подачу (серед інших випадків) затвердженого виконкомом місцевої Ради трудящих Акту державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію (п. 10 Інструкції).

Враховуючи норми вказаного підзаконного акту, колегія суддів дійшла до висновку, що правовстановлюючим документом є також Акт комісії про введення в експлуатацію будинку, що і було в даному випадку.

Нереєстрація будинку в БТІ не є наслідком виключення спірного будинку з спадкової маси, так як, відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», в пункті 8, говориться, що до складу спадщини входить також незавершене будівництво, яке не можливо навіть зареєструвати в відповідних органах (не кажучи вже про завершене будівництво).

Отже, позивач фактично прийняла спадщину, що не заперечувала відповідач, і має право спадкувати 1/2 частину спадкового майна покійного батька, в т.ч. спірного будинку, що становить 1/4 його частини, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Вимоги про визнання частково недійсним Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.12.2015 року, видане Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, відповідно до якого право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 одноособово та про скасування державної реєстрації права власності на спірний будинок, за своїм змістом є похідними від основної вимоги про право на спадкове майно.

Свідоцтво про право власності на спірний будинок видано на весь будинок одноособово відповідачу без врахування інтересів позивача, а тому є незаконним та підлягає визнанню недійсним в частині підтвердження права власності одноособово за відповідачем. Реєстрація свідоцтва, яке ж в судовому порядку визнано недійсним, підлягає скасуванню. В цій частині рішення суду, з його мотивацією, апелянт погодився та не заперечував.

Хоча в судовому засіданні представник Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради заперечував проти скасування реєстрації свідоцтва про право власності на спірний будинок, однак, апеляційної скарги не подавав, і його заперечення є безпідставними, оскільки, фактично, дії працівників Департаменту не оскаржувались.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалене законне та обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 308 ЦПК України).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: /підпис/ Сало Т.Б.

Судді: /підпис/ Марчук В.С.

/підпис/ Медвецький С.К.

Згідно з оригіналом:

Суддя: Сало Т.Б.