АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/2478/16-ц 22-ц/774/942/К/17
Справа № 213/2478/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/942/К/17 суддя Мазуренко В.В.
Категорія № 27 (III) Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Кислиця І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 26 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», третя особа Приватне акціонерне товариство «Українська акціонерна страхова компанія «Аска-життя», про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ПАТ «Перший український міжнародний банк», третя особа ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «Аска-життя», про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, в обґрунтування якого зазначила, що при укладанні кредитний договору 01 від 08.02.2016 року було порушено ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки таку інформацію надано не було, укладання договору тривало короткий час та позивач не мала можливості з ним ознайомитись, також текст був дрібним. Також порушено ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки встановлена комісія за обслуговування кредитної заборгованості. Позивач вказує, що страхування за кредитним договором було не обовязковим, але їй пояснили, що якщо вона відмовиться від страхування кредитний договір не буде укладено. Позивачу не було надано на відкликання згоди на обробку персональних даних, оскільки в договорі вказано про безвідкличність такої згоди.

На підставі викладеного позивач просила визнати недійсним кредитний договір 01 від 08.02.2016 року.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 26 січня 2017 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне зясування обставин справи.

Так, судом першої інстанції не звернув уваги на невідповідність Кредитного договору ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не врахував, що позивачеві не були розяснені положення договору та його наслідки.

Представник позивача вважає, що кредитний договір не відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить в собі умови плати за обслуговування кредитної заборгованості, що є підставою для визнання положень кредитного договору недійсними.

Крім того, представник позивача зауважує на тому, що кредитний договір не відповідає вимогам ст. 55 Закону України «Про банківську діяльність», оскільки позивач умови кредитного договору щодо послуг страхування із навязаною відповідачем страховою комісією є несправедливими, оскільки позивач не отримувала від відповідача коштів для оплата такої страховки.

Також представник позивача зауважує, що позбавлення позивача права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, є порушенням Закону України « Про захист персональних даних», і є підставою для визнання таких пунктів кредитного договору не дійсними.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 08.02.2016р. між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір № 01, за яким позивач отримала грошові кошти в сумі 13360 грн., з яких 10000 грн. на споживчі цілі, та 3360 грн. для оплати договору страхування. Відсотки - 11% на рік, комісія за обслуговування кредитної заборгованості 1,30 %. Строк договору 24 місяці. Вказаний договір підписаний позивачем. (а.с.12).

Відповідачем надано копію банківської ліцензії, дозвіл з додатками, додаток, статут, свідоцтво, з яких судом встановлено правомірність дій банку із оформлення спірного кредитного договору.

Після укладання вказаного кредитного договору, позивач здійснювала оплату за спірним кредитним договором, але не повністю, що видно з виписки по договору №1.

Звертаючиь до суду з позовом позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір № 01 від 08.02.2016 року, посилаючись на те, що при укладанні спірного кредитного договору порушено ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Позивач вказує, що страхування за кредитним договором було не обовязковим, але їй пояснили, що якщо вона відмовиться від страхування кредитний договір не буде укладено. Позивачу не було надано на відкликання згоди на обробку персональних даних, оскільки в договорі вказано про безвідкличність такої згоди.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний кредитний договір є дійсним, підстав визнавати його недійсним або нікчемним не встановлено, як і не встановлено порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» зі сторони відповідача.

Проте, колегія суддів не погоджується в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 ставила питання про визнання недійсним договору кредиту з підстав порушення банком вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» .

Згідно з ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка була чинна на дату укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

З кредитного договору № 01 від 08.02.2016 року вбачається, що позивач своїм підписом засвідчує, що з умовами кредитування, зокрема, щодо можливої суми кредиту, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів забезпечення тощо, а також із орієнтовною сукупною вартістю кредиту (з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, в тому числі послуг страхування тощо), наданими їй в письмовій формі, ознайомлена (а.с. 12-14).

Із вище викладеного колегія суддів приходить до висновку, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю в якій надано кредит, строк кредитування.

Банк виконав вказані вимоги Закону, визначив сукупну вартість кредиту і реальну процентну ставки на місяць, розписав, які суми позивач зобовязана буде сплачувати щомісячно протягом дії кредитного договору.

Позивач була ознайомлена з умовами кредитування, зокрема, щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, з орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис ОСОБА_2 на оспорюваному договорі.

Таким чином, колегія суддів вважає що вищевказані доводи позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

У своїй позовній заяві ОСОБА_2 вказувала на порушення відповідачами ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині укладення договору страхування.

Так, відповідно кредитного договору ОСОБА_2 та страховик Приватне акціонерне товариство «Українська акціонерна страхова компанія «Аска-життя», підтвердили факт укладення договору добровільного страхування життя між страховиком та страхувальником на підставі Правил добровільного страхування життя третя особа Приватне акціонерне товариство «Українська акціонерна страхова компанія «Аска-життя»від 18.09.2014 року, які є його невідємною частиною, та надання в його в рамках страхового покриття за нижче перерахованими страховими ризиками.

Згідно кредитного договору страхова сума за договором страхування становить 10000 грн.; страховий тариф 1,4 відсотки, страхова премія (сплачується одноразово) - 3360 грн.

У заяві-анкеті зазначено, що позивач погоджується, що підписуючи цю заяву на страхування, вона виступатиме страхувальником, застрахованою особою за договором страхування, укладеного на основі Правил добровільного страхування життя ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «Аска-життя»від 18.09.2014 року.

Таким чином, з урахуванням положень ст.ст. 6, 627 ЦК України, позивач погодилася з умовою добровільного страхування життя в ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «Аска-життя», що підтверджується її підписами на заяві на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, та ці умови є обовязковими для виконання.

Як на час оспорюваного кредитного договору, так і протягом дії цього договору позивач була згодна з умовами договору в частині страхування. При цьому, позивач була вільна як у виборі фінансових установ для отримання кредиту, так і у виборі форми кредитування.

Позивачем не доведено, що умови договору в частині добровільного страхування є несправедливими, а також позивачем не доведено, що вищевказана страхова компанія є спорідненою або повязаною особою банку, та не надано доказів, що відповідач вимагав придбати послуги страхування, як обовязкову умову надання банківських послуг.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що підстав для визнання недійсним кредитного договору в частині укладення договору страхування від 08.02.2016 року немає, тому погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині.

Також представник позивач в апеляційній скарзі зазначав про недійсність умов договору щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту, а саме за послуги, які супроводжують кредит.

Колегія суддів погоджується з вказаними доводами апелянта виходячи з наступного.

Так, положеннями ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Колегія суддів дійшла висновку про те, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту.

А тому умови договору про встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості, зазначені в пункті 4 Заяви № 01 від 08.02.2016 року про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб є недійсними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі за №6-1746цс16 від 16.11.2016 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що умови договору, викладені в пункті 4 Заяви № 01 від 08.02.2016 року про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб є недійсними.

Як розяснено в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину.

На основі повно та всебічно зясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозвязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в частині визнання недійсним пункту 4 Заяви № 01 від 08.02.2016 року про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та ухвалити в цій частині нове рішення з ухваленням в цій частині нового про задоволення вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства, тому має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 303, 307, п.1 ч.1 ст. 309 , 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 26 січня 2017 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», третя особа Приватне акціонерне товариство «Українська акціонерна страхова компанія «Аска-життя» про визнання недійсним Кредитного договору в частині пункту 4 Заяви № 01 від 08.02.2016 року про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та ухвалити в цій частині нове рішення.

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», третя особа Приватне акціонерне товариство «Українська акціонерна страхова компанія «Аска-життя», про захист прав споживачів та визнання недійсним Кредитного договору в частині визнання недійсним пункту 4 Заяви № 01 від 08.02.2016 року про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати недійними умови Кредитного договору в частині пункту 4 Заяви № 01 від 08.02.2016 року про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_2 Анатоліївноюкомісії за обслуговування кредитної заборгованості.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: