Номер провадження: 22-ц/785/6393/17
Номер справи місцевого суду: 522/6815/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6, про витребування майна з чужого незаконного володіння, за позовом третьої особи ОСОБА_6 до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності,за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2017 року,

встановила:

В квітні 2015 року перший заступник прокурора Приморського району м. Одеси звернувся до суду в інтересах держави в особі Одеської міської ради з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про витребування 1/2 частини нежитлового приміщення №3-б, загальною площею 152,4 кв.м., що розташоване по вул. Уютній (вул. Затишній), буд. 2 в м. Одесі, з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради, про витребування 1/2 частини нежитлового приміщення №3-б, загальною площею 152,4 кв.м., що розташоване по вул. Уютній (вул. Затишній), буд. 2 в м. Одесі, з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь Одеської міської ради, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №7788473 від 07.03.2013 року, на підставі якого зареєстровано право власності на вищевказане спірне нежитлове приміщення за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2012 року у справі №1522/25779/12 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_9, третя особа: Одеська міська рада про визнання права власності, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2013 року, було задоволено позов ОСОБА_6 та визнано за ним право власності на нежиле приміщення №3-б, загальною площею 152,4 кв.м., що розташоване у підвалі будинку № 2 по вул. Затишній (вул. Уютній) в м. Одесі. Після чого ОСОБА_6 відчужив спірне нежитлове приміщення №3 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу від 07 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за р. №592.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вищевказані рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2012 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2013 року були скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2014 року, яка набрала законної сили 14 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_10, третя особа : Одеська міська рада, про визнання права власності було залишено без розгляду.

Одеська міська рада як власник спірного нежитлового приміщення не приймала жодного рішення щодо передачі ОСОБА_6 та/або ОСОБА_3 та/або ОСОБА_4 спірного нежитлового приміщення.

В березні 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежилі напівпідвальні приміщення серії ЯЯЯ №275666 від 16 грудня 2005 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради Одеській міській раді на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 10 березня 2005 року №123, яке посвідчує, що територіальній громаді міста ОСОБА_2 в особі Одеської міської ради належать на праві комунальної власності нежилі приміщення напівпідвалу, загальною площею 141,8 кв., що розташовані за адресою : м. Одеса, вул. Затишна (вул. Уютна).

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_6 зазначив, що він є власником квартири під №3, що розташована у будинку №2 по вул. Уютній (Затишній) в м. Одесі, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 грудня 2002 року за р.№2-6021.

Напівпідвальне приміщення загальною площею 141,8 кв.м., на яке Одеській міській раді видане оспорюване свідоцтво про право власності серії ЯЯЯ № 275666 від 16 грудня 2005 року, та нежитлове приміщення №3-б загальною площею 152,4 кв.м., яке розташоване в підвалі будинку №2 по вул. Затишній (вул. Уютній) в м. Одесі, витребування якого з чужого незаконного володіння вимагають заступник прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 та Одеська міська рада, є одним і тим же приміщенням.

Спірне нежитлове приміщення є допоміжним приміщенням будинку №2 по вул. Затишній (вул. Уютній) в м. Одесі, оскільки в ньому розміщені загальнобудинкові елементи інженерних комунікацій, які забезпечують обслуговування інженерних мереж будинку в цілому, та не є ізольованим.

Крім того, у територіальної громади міста ОСОБА_2 в особі Одеської міської ради ніколи не виникало право власності на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків, які належали на праві спільної власності власникам квартир та нежитлових приміщень того чи іншого житлового будинку.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2017 року позов Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено.

Витребувано 1/2 частину нежитлового приміщення №3-б, загальною площею 152,4 кв.м., що розташоване у будинку №2 по вул. Уютній (вул. Затишній) в м. Одесі, з незаконного володіння ОСОБА_3

Витребувано 1/2 частину нежитлового приміщення №3-б, загальною площею 152,4 кв.м., що розташоване у будинку № 2 по вул. Уютній (Затишній) в м. Одесі, з незаконного володіння ОСОБА_4

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №778473, на підставі якого зареєстровано право власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на нежитлове приміщення №3-б, загальною площею 152,4 кв.м., що розташоване у будинку №2 по вул. Уютній (вул. Затишній) в м. Одесі. Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_6 через представника ОСОБА_7 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_6 та відмові у задоволенні позову Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2012 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_9, третя особа: Одеська міська рада про визнання права власності, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2013 року, було задоволено позов ОСОБА_6 та визнано за ним право власності на нежиле приміщення №3-б, загальною площею 152,4 кв.м., що розташоване у підвалі будинку №2 по вул. Затишній (вул. Уютній) в м. Одесі.

В подальшому ОСОБА_6 відчужив вказане спірне нежитлове приміщення на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу від 07 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за р. №592.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вищевказані рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2012 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2013 року були скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2014 року, яка набрала законної сили 14 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_10, третя особа: Одеська міська рада, про визнання права власності було залишено без розгляду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, ОСОБА_6 у встановленому законом порядку не набув право власності на спірне нежитлове приміщення №3-б загальною площею 152,4 кв.м., що розташоване у будинку №2 по вул. Уютній (вул. Затишній) в м. Одесі.

Відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року №226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь житловий і нежитловий фонд місцевих рад, розташований у територіальних межах міста.

На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 10 березня 2005 року №123, виконавчим комітетом Одеської міської ради було видане територіальній громаді міста ОСОБА_2 в особі Одеської міської ради свідоцтво про право власності на нежилі напівпідвальні приміщення серії ЯЯЯ №275666 від 16 грудня 2005 року, а саме на нежилі приміщення напівпідвалу, загальною площею 141,8 кв.м., відображені у технічному паспорті від 26.10.2001 року, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Затишна (вул. Уютна), 2.

На час розгляду даної справи вищевказані рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року №226-ХХІ та рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 10 березня 2005 року №123 у встановленому законом порядку не визнані недійсними та/або не скасовані.

Отже, напівпідвальне приміщення загальною площею 141,8 кв.м., що розташоване у будинку №2 по вул. Затишній (вул. Уютній) в м. Одесі та належить на праві власності територіальній громаді міста ОСОБА_2 в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності серії ЯЧЧ №275666, та нежитлове приміщення №3-б загальною площею 152,4 кв.м., право власності на яке зареєстровано за відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу від 07 березня 2013 року за р. №592, всупереч твердженню апеляційної скарги, є одним й тим самим приміщенням.

Згідно ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виняткової компетенції органів місцевого самоврядування відносяться правомочності щодо володіння, користування і розпорядження обєктами комунальної власності; обєкти права комунальної власності не можуть бути вилученими у територіальних громад та передані іншим субєктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади чи відповідного рішення ради чи уповноваженого органу.

Оскільки Одеська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі права власності на спірне нежитлове приміщення на користь ОСОБА_6 та/або відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4, тому останні не є особами, які у встановлений законом спосіб набули право власності на спірне нежитлове приміщення.

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

При цьому, власник має право витребувати майно від набувача, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, лише в разі, якщо майно: було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ч. 1 ст. 388 ЦК).

За змістом даної норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але у подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Зазначена правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 16 квітня 2014 рокуу справі №6-146цс13, від 11 квітня 2014 року № 6-52цс14, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсним» розяснено, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову заступника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради.Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Як вбачається з експертного висновку №ЕD-2502-1-641.16 від 28.12.2016 року, спірне нежитлове приміщення є допоміжним, оскільки в частині цього нежилого приміщення розміщені загальнобудинкові елементи інженерних комунікацій, які забезпечують технічне обслуговування інженерних мереж будинку №2 по вул. Затишній (вул. Уютній) в м. Одесі в цілому.

Рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2004 у справі за конституційним зверненням ОСОБА_11 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним звернення 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) від 2 березня 2004 року у справі № 1-2/2004 встановлено, що, по-перше, у багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартири (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень; і, по-друге, допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків, й власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Разом з тим, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Проте ОСОБА_6 лише в березні 2017 року звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ №275666 від 16 грудня 2005 року на нежилі приміщення напівпідвалу загальною площею 141,8 кв., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Затишна (вул. Уютна), 2, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді міста ОСОБА_2 в особі Одеської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 10 березня 2005 року № 123.

Будь-яких заяв ОСОБА_6 про поновлення йому строку звернення до суду з вказаним позовом, із зазначенням поважності причин пропуску цього строку, до суду не надходило.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник Одеської міської ради та виконавчого комітету Одеської міської ради просив відмовити ОСОБА_6 в задоволенні позову, у звязку з пропуском останнім строку звернення до суду з цим позовом.

Отже, всупереч доводів апеляційної скарги, суд першої інстанції дійшов до підставного висновку про відмову ОСОБА_6 у задоволені позову до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради у звязку з пропуском строку звернення до суду з цим позовом. Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_2

ОСОБА_12