У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 15 листопада 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоМостової Г.І., суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі майна у власність іпотекодержателя, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 08 червня 2016 року, в с т а н о в и л а: У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 06 вересня 2007 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (в подальшому перейменований на публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 0101/0907/71-063, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 30 000 доларів США зі сплатою 13 % річних строком по 05 вересня 2032 року. Кредит наданий для розрахунків за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Того ж дня між банком та позичальником на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором укладено іпотечний договір, предметом якого є вищевказана квартира. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»; банк) укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі право вимоги за кредитним та іпотечним договором, укладеним ОСОБА_6 Посилаючись на те, що боржник належним чином не виконував умови кредитного договору, забезпеченого іпотекою, у зв'язку з чим станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 484 989 гривень 76 копійок, просив суд в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за банком. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2016 року позов задоволено. В рахунок виконання основного зобов'язання ОСОБА_6 щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 484 989,76 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 474 132,47 грн.; сума заборгованості за відсотками - 10 857,29 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме однокімнатну квартиру, загальною площею 31,74 кв. м., жилою площею 16,57 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. 05.09.2007р. і зареєстровано в реєстрі за № 5413, шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк» (). Визнано за ПАТ «Дельта Банк» () право власності на квартиру АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь держави судовий збір в розмірі 3 654 гривні 00 копійок. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 08 червня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності факту заборгованості за кредитним договором, в рахунок погашення якої вважав за можливе звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за банком. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, апеляційний суд виходив з того, що звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим у разі неналежного виконання боржником зобов'язання з повернення кредитних коштів. Встановивши, що за умовами кредитного договору позичальник зобов'язався повертати кредит рівними частинами, по 100 доларів щомісячно, та, врахувавши суму прострочених платежів у розмірі 1 178,10 доларів США, а також суму сплачених коштів за період з 28 серпня 2015 року по 27 січня 2016 року в розмірі 1 850 доларів США, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач станом на день ухвалення рішення, що оскаржується, повністю погасив існуючу заборгованість за кредитом та ввійшов у графік платежів. Крім того, зазначив, що за змістом ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав, та, врахувавши, що термін повернення коштів за кредитним договором в повному обсязі не настав, банк не вимагав їх дострокового стягнення, заборгованість за кредитним договором, зазначена позивачем, погашена відповідачем під час розгляду справи, позивач не змінював позов у частині розміру заборгованих коштів, дійшов висновку про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Не даючи оцінки правомірності звернення стягнення на предмет іпотеки в спосіб визнання права власності за іпотекодержателем, апеляційний суд, пославшись на незначне порушення основного зобов'язання, дійшов висновку про відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте з висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає. 06 вересня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (в подальшому ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 0101/0907/71-063, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 30 000 доларів США зі сплатою 13 % річних строком по 05 вересня 2032 року. Кредит наданий для розрахунків за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Того ж дня між банком та позичальником на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором укладено іпотечний договір, предметом якого є вищевказана квартира. Станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 484 989 гривень 76 копійок, з яких: сума заборгованості за кредитом - 474 132 гривні 47 копійок, сума заборгованості за відсотками - 10 857 гривень 29 копійок. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). За змістом ст. 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки. За змістом ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, щосуд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Як вбачається з розрахунку (а. с. 19) від 28 липня 2015 року, заборгованість за кредитом складає 21 982,76 доларів США (484 989 гривень 76 копійок), у тому числі прострочена заборгованість за тілом кредиту - 890,64 долари США (19 649 гривень 55 копійок) та відсотками - 285,46 доларів США (6 297 гривень 90 копійок). За змістом листа-вимоги від 08 серпня 2015 року (а. с. 20) прострочена (поточна) заборгованість за кредитом складає 1 176,11 доларів США та зазначено, що у разі незадоволення листа-вимоги в тридцятиденний строк банк буде вимушений захищати свої майнові права шляхом позасудового врегулювання спору або зверненням до суду з вимогою про звернення стягнення на майно на загальну суму заборгованості за кредитним договором. Дійшовши висновку, що термін повернення коштів за кредитним договором в повному обсязі не настав, банк не вимагав дострокового їх стягнення, заборгованість за кредитним договором, зазначена позивачем, погашена відповідачем під час розгляду справи, позивач не змінював позов в частині розміру заборгованих коштів, апеляційний суд не перевірив, чи виконана вимога про сплату простроченої заборгованості у розмірі 1176,10 доларів США у визначений тридцятиденний строк (оскільки 28 серпня 2015 року сплачено 350 доларів США) та залишив поза увагою, що банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення всієї суми заборгованості у розмірі 484 989 гривень 76 копійок. Крім того, врахувавши, що відповідачем за період з 28 серпня 2015 року по 27 січня 2016 року сплачено 1850 доларів США, апеляційний суд не перевірив період, за який утворилась заборгованість по простроченими платежами у розмірі 1 178,10 доларів США та дійшов передчасного висновку про незначне порушення основного зобов'язання. Відповідно до ст.589 ЦК України, ч. 1 ст. 33Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Виникнення права власності за рішенням суду передбачено у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. Отже, аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Разом з тим наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Ухвалюючи рішення, апеляційний суд викладеного не врахував та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову. Крім того, за змістом ч. ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні допускається шляхом відступлення права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав (ст. 514 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі право вимоги за кредитом та іпотечним договором, укладеним ОСОБА_6 За змістом ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Вирішуючи спір, апеляційний суд викладеного не врахував та не перевірив, чи зареєстровано у встановленому законом порядку відступлення прав ПАТ «Дельта Банк» за іпотечним договором та, у зв'язку з цим, чи має позивач право вимоги за іпотечним договором внаслідок порушення основного зобов'язання. За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у х в а л и л а: Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 08 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий Г.І. Мостова Судді: Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Л.М. Мазур О.В. Попович Л.М. Мазур О.В. Попович