АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Пікуль А.А., Левенця Б.Б.

при секретарях Дука В.В., Ільченко В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року у справі за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення грошової суми,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року Київський міський центр зайнятості звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 в якому просив стягнути з відповідача кошти у розмірі в розмірі 34 183,03 грн.

Справа № 753/8144/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7140/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Свої вимоги обґрунтовували тим, що наказом № НТ50206 від 06.02.2015 року відповідачу надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю.

З метою подальшого працевлаштування відповідач 12.02.2015 року подала до Дарницького РЦЗ заяву з проханням направити її на навчання до ПАТ «ВНЗ «МіжрегіональнаАкадемія Персоналом». 16.10.2015 року між Дарницьким РЦЗ та відповідачем було укладено договір № 31/537/16/10 про направлення безробітного на професійне навчання.

В результаті обміну інформації між ДСЗ та ПФУ України було виявлено дані про період зайнятості відповідача з 15.11.2014 року по 09.10.2015 року в ПАТ «Метлайф» у період перебування на обліку, як безробітної в ЦЗ.

Наказом Дарницького районного центру зайнятості №06 від 22.02.2016 року було прийнято рішення щодо повернення відповідачем отриманої допомоги по безробіттю та вартості навчання.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, через свого представника, подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, просила рішення скасувати та закрити провадження по справі.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що вимоги про повернення коштів є безпідставними так, як у діях відповідача не було умислу на надання недостовірних даних центру зайнятості.

Апелянт також наголошує на тому, що на момент звернення до центру зайнятості вона була безробітною, так як ніде не працювала та не отримувала жодних доходів. Щодо договору з ПАТ «Метлайф» то зазначає, що надавала послуги за договором виключно у листопаді 2014 року.

Відповідач та її представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 звернулась 06.02.2015 року до Дарницького районного центру зайнятості м. Києва за сприянням у працевлаштуванні.

Відповідно до статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» наказом № НТ50206 від 06.02.2015 року їй надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю згідно статтями 22, 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

З метою подальшого працевлаштування відповідач 12.02.2015 року подала до Дарницького РЦЗ заяву з проханням направити її на навчання до ПАТ «ВНЗ «МіжрегіональнаАкадемія Персоналом». 16.10.2015 року між Дарницьким РЦЗ та відповідачем було укладено договір № 31/537/16/10 про направлення безробітного на професійне навчання.

Відповідача 22.10.2015 року було зараховано на навчання до ПАТ «ВНЗ» МАУП» до складу навчальної групи КПК-2, про що свідчить відмітка у корінці направленні від 22.10.2015 року.

ОСОБА_6 успішно завершила навчання та отримала свідоцтво про підвищення кваліфікації від 18.12.2015 року. № 12СПВ130187.

В результаті обміну інформацією між ДСЗ та ПФУ України було виявлено дані про періоди зайнятості особи з 15.11.2014 року по 09.10.2015 року в ПАТ «Метлайф» у період перебування на обліку, як безробітної в ЦЗ.

Дарницьким РЦЗ виданий Акт розслідування № 42 від 26.01.2016 року в якому зазначено, що ОСОБА_7 заключила Договір про надання послуг консультанта від 15.11.2014 року. Термін дії договору необмежений.

Наказом від 22.02.2016 року № 6 було прийнято рішення щодо повернення відповідачем отриманої допомоги по безробіттю та вартості навчання в розмірі 34 183,03 коп.

Відповідачу 23.02.2016 року було направлено лист-повідомлено №22/265 з пропозицією повернути кошти в сумі 34 183,03 коп., але кошти не повернуті.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надала позивачу інформації про те, що вона надавала послуги на умовах цивільно-правового договору під час перебування на обліку у Дарницькому районному центрі зайнятості, а тому є отримувала допомогу по безробіттю на підставі документів, що містять неправдиві відомості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та в межах заявлених вимог і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст.10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З викладених норм права вбачається, що кожна сторонами сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлений сторонами вимог.

Так, апелянтом не надано колегії суддів будь-яких доказів незаконності та не обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції правильно послався на те, що відповідно до частин першої та другої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Наслідком ненадання відповідачем інформації про те, що вона надавала послуги на умовах цивільно-правового договору під час перебування на обліку у Дарницькому районному центрі зайнятості, є отримання нею допомоги по безробіттю на підставі документів, що містять неправдиві відомості.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримувала доходів та не виконувала роботу за договором з ПАТ «Метлайф» у період перебування на обліку, як безробітної в ЦЗ, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» (далі Закон), безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Згідно п.1 ч.1 ст.43 Закону, статус безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Тобто, виходячи з наведеного, особа може мати статус безробітного, якщо не має заробітку виключно у зв'язку із відсутністю роботи.

В даному ж випадку встановлено, що ОСОБА_1 мала відповідний оплатний договір про надання послуг консультанта 15.11.2014 року з ПАТ «Метлайф», з необмеженим терміном дії (а.с.22-31).

В розділі 7 вказаного договору сторони погодили випадки припинення договору.

ОСОБА_1 не надала судам доказів того, що дія договору була припинена в період перебування її на обліку. Відсутність же доходів у вказаний період не впливає на правильність вирішення судом першої інстанції справи, оскільки вказаний договір передбачав заробіток за виконання певної роботи та ОСОБА_1 мала змогу отримувати заробіток, у разі належного виконання, передбаченої договором роботи.

Посилання апелянта на положення ст.1215 ЦК України є також безпідставним, оскільки суд стягнув кошти з відповідача не як безпідставно набуті, а у відповідності до положень статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», відповідно до якого сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог у суді першої інстанції та наданих судам доказів, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року є обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді