Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/1385/17Головуючий у 1-й інстанції Наумов О.О.
Пр. № 22-ц/778/3184/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 міської ради, третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності на самовільно побудоване майно

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на самовільні будівлі, розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Панфьорова 117-А, що складається з : магазину літ. А5; магазину літ. А2 (торговий зал 66,8 кв. м, склад 6,1 кв. м, склад 36,6 кв. м, - загальна площа 109,5 кв. м), мансарда літ мс ( кабінет 35,3 кв. м), А4 та А; магазину літ. А3 (торговий зал 16,0 кв. м, вмивальник 2,6 кв. м, туалет 2,0 кв. м загальна площа 20,6 кв.м.); погріб літ. Пг; погріб літ. пг1 ; магазин літ.А1 (торговий зал 52,1 кв. м, склад 15,2 кв. м, коридор 1,8 кв. м, кабінет 6,9 кв. м, торговий зал 30,2 кв. м загальна площа 106,2 кв. м); будівля магазину літ Г (склад 18,2 кв.м., коридор 1,3 кв. м, торговий зал 57,87 кв. м); 1/2 навісу літ.В.

У ході розгляду вищезазначеної справи позивач неодноразово уточнювала позов, з урахуванням останніх уточнень (а.с. 79-81), просила визнати за нею право власності на самовільні будівлі в літері А за адресою: м. Запоріжжя, вул. Панфьорова, 117-А, що складається з: магазину літ. А1 площею 91,0 кв. м; прибудови літ. А3 площею 62,2 кв. м; складу А4 площею 26,8 кв. м; погрібу літ. Пг площею 8,7 кв. м; магазину літ. Г площею 87,5 кв. м; 1/2 навісу літ. В.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що договором дарування від 04 вересня 2008 р. дарувальник ОСОБА_5 передала безоплатно у власність майно: 13/50 частин магазину літ. А,А1,А2,А3,а,А4 до складу якого входило нежитлове приміщення IV загальною площею 109,5 кв.м., мансарда VI загальною площею 35,3 кв.м., та 1/2 частина навісу літ.В, що розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Панфьорова, буд.117А.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду по справі № 204525, ухвалою Токмакцького районного суду Запорізької області від 2008р. по справі № 6-118/2008 було підтверджено перехід права власності на дані обєкти на ОСОБА_4, третьої особи по справі.

Договором дарування від 04.03.2009р. приватним нотаріусом ОСОБА_6 було зареєстровано правочин № 3356380, яким ОСОБА_4 подарував їй нежитлові приміщення IV, у тому числі погріб літ. пг1, магазин літ.А,А1,А2,А3,А4,А5, мансарда VI в літ. А,А1,А2,А3,А4,А5, що знаходиться у м. Запоріжжя, вул. Панфьорова 117А.

Частина нежитлового приміщення належить на праві власності ОСОБА_7, але він помер, спадкоємців у нього не має. За життя померлий ОСОБА_7 та її чоловік ОСОБА_4, третя особа по справі, до моменту передачі майна їй у власність, уклали між собою договір про фактичне користування та передачу частки самовільного будівництва ОСОБА_4 у власність за розпискою.

Вона, як власник, відновила технічну документацію на зазначене нежитлове приміщення, бажає визнати право власності на будівлі, якими постійно користується і самовільно побудованих нею.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2017 року (а.с. 161-165) позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на самовільне побудоване нерухоме майно за адресою м. Запоріжжя, вул. Панфьорова, будинок 117-а, що складається з магазину літ.А1 площею 91,0 кв. м, прибудови літ.А3 площею 62,2 кв. м, складу літ.А4 площею 26,8 кв. м, погрібу літ. Пг площею 8,7 кв. м, магазину літ. Г площею 87,5 кв. м, 1/2 навісу літ. В.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 міська рада у своїй апеляційній скарзі (а.с. 172-177) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 201), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 203).

Позивач подала апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с. 211-215).

У судове засідання 30 листопада 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи (а.с. 205-206, 209) позивач ОСОБА_3, її представник за договором від 01 листопада 2017 року адвокат (а.с. 218-220) ОСОБА_8, третя особа ОСОБА_4 не зявились.

Позивач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 подала апеляційному суду 29 листопада 2017 року електронною поштою клопотання (а.с. 216-222), в якому просила перенести судове засідання на розумний строк, оскільки ОСОБА_3 не має юридичної освіти, тому не має змоги представляти свої інтереси самостійно, а вона перебуватиме у щорічній відпустці з 27.11.2017 року по 10.12.2017 року, що підтверджується наказом, окрім того, у період з 27.11.2017 року по 03.12.2017 року вона перебуватиме у Будапешті (копії квитків додаються).

При цьому встановлено, що позивач ОСОБА_3 була завчасно повідомлена апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи (30 листопада 2017 року) ще 12 серпня 2017 року (а.с. 205), враховуючи навантаження судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду, яка має постійний склад (в апеляційному суді Запорізької області фактично працює 20 суддів замість 71 судді за штатом, з них фактично 13 суддів - у судовій палаті у цивільних справах).

Таким чином, ОСОБА_3 мала достатньо часу для того, щоб визначитись із своїм представником у цій справі, знайти іншого представника для себе для участі у цій справі в апеляційному суді у даному судовому засіданні 30 листопада 2017 року тощо.

За клопотанням позивача ОСОБА_3, як сторони у цій справі, та з урахуванням обставин справи апеляційний суд міг би, але не зобовязаний відкласти розгляд цієї справи.

Однак, позивач ОСОБА_9 клопотання про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду взагалі не подавала.

Неявка представника ОСОБА_9 ОСОБА_8 при вищевикладених обставинах, не є перешкодою для розгляду цієї справи апеляційним судом.

Оскільки, в силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

В силу вимог ст. 303-1 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду.

Встановлено, що вищезазначена апеляційна скарга ОСОБА_2 міської ради була прийнята апеляційним судом до розгляду ще 03 серпня 2017 року (а.с.201).

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила у задоволенні клопотання представника ОСОБА_9 ОСОБА_10 про перенесення розгляду цієї справи відмовити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю позивача ОСОБА_9, її представника ОСОБА_10 та третьої особи ОСОБА_4 за присутністю представника відповідача ОСОБА_2 міської ради за довіреністю (а.с.231) ОСОБА_11

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 міської ради - ОСОБА_11, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 міської ради підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що задовольняючи позов позивача у цій справі, суд першої інстанції керувався ст. ст.10 - 11, 27, 60, 208 - 209, 212 - 215 ЦПК України, ст.ст. 364, 369, 375, 376, 391, 392 ЦК України, ст. 125 ЗК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача ОСОБА_3 у цій справі.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції у цій справі вказаним вимогам не відповідає.

У порушення вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи.

Має місце неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково вважав встановленими; невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам цієї справи; порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

В силу вимог ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних… осіб, … в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 у цій справі у тому числі на підставі ст. 376 ЦК України просила визнати за нею право власності на самовільні будівлі в літері А за адресою: м. Запоріжжя, вул. Панфьорова, 117-А, що складається з: магазину літ. А1 площею 91,0 кв. м; прибудови літ. А3 площею 62,2 кв. м; складу А4 площею 26,8 кв. м; погрібу літ. Пг площею 8,7 кв. м; магазину літ. Г площею 87,5 кв. м; 1/2 навісу літ. В.

Дійсно, ОСОБА_3 в силу вимог ст. 3 ЦПК України мала право на звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі.

Оскільки, за змістом ст. 20 ЦК України ОСОБА_3 здійснює захист свого права на свій розсуд.

Проте, здійснюючи правосуддя, суд захищає права … фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 376 ч. ЦК України:

- ч.1. : житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил;

- ч. 2: особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього;

- ч.3 : право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно;

- ч. 4: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок;

- ч. 5: на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_3 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Оскільки, відповідач ОСОБА_2 міська рада позов позивача у цій справі не визнала у повному обсязі (а.с. 44-47).

Крім того, як власник земельної ділянки, ОСОБА_2 міська рада заперечувала у цій справі проти визнання права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на її земельній ділянці.

Позивач ОСОБА_3 та представник останньої у суді першої інстанції не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі та зокрема того, що ОСОБА_3, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, надано цю земельну ділянку ОСОБА_2 міською радою у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Застосування у цій справі ст. 376 ЦК України (самочинне будівництво), як правової підстави для визнання за позивачем ОСОБА_3 права власності на вищезазначене нерухоме майно у цій справі, виключає можливість застосування у цій справі інших правових підстав для визнання права власності за позивачем на це майно, зокрема ст. 392 ЦК України, про які позивач зазначала у своєму позові у цій справі.

Оскільки, за змістом ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову позивача ОСОБА_3 до відповідача ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності на самовільно побудоване майно у цій справі.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

За таких обставин, доводи відповідача ОСОБА_2 міської ради, як особи, яка подала апеляційну скаргу, ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому, апеляційну скаргу ОСОБА_2 міської ради слід задовольнити; рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2017 року у цій справі слід скасувати; ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 міської ради, третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності на самовільно побудоване майно слід відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч. ч. 1, 5 ЦПК України у разі відмови ОСОБА_3, як позивачеві, у задоволенні її позову у цій справі у повному обсязі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_2 міської ради у цій справі будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

При цьому, у звязку із задоволенням апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 міської ради апеляційним судом у цій справі, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 міської ради слід стягнути понесені останньою документально підтверджені судові витрати, повязані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у розмірі 1650,00 грн. (а.с. 198а оригінал платіжного доручення).

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Разом із тим, колегія суддів вважає за доцільне розяснити ОСОБА_3, що відмова у цій справі при вищевикладених обставинах у визнанні за нею права власності на вищезазначене майно у цій справі на підставі ст. 376 ЦК України, не перешкоджає останній вирішувати питання про визнання за нею права власності на останнє у подальшому окремо від цієї справи у судовому порядку та у позасудовому порядку з дотриманням відповідної процедури, передбаченої для цього законодавством України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 міської ради задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2017 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 міської ради, третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності на самовільно побудоване майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 міської ради () судові витрати, повязані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у розмірі 1650,00 грн.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_12ОСОБА_13