АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1246/17 Суддя доповідач Овсяннікова А.І.
Категорія: Спори, що виникають із договорів купівлі-продажу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Бездітко В.М., Коваленко І.П.

при секретарі - Дашковської Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Зубарєв Ігор Юрійович про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Зубарєв Ігор Юрійович про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

В обґрунтування позову зазначає, що 08 червня 2016 року між відповідачами укладено Договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В пункті 4 спірного Договору купівлі-продажу зазначено, що треті особи прав щодо цієї квартири не мають, що не відповідає дійсності, оскільки наявні судові рішення, якими визнано його право проживати у вказаній квартирі.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2014 року ОСОБА_2 зобов'язано не чинити йому перешкоди в користуванні спірною квартирою та передати йому ключі від вхідних дверей у квартиру.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року він вселений в квартиру АДРЕСА_1.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги.

Зазначає, що відповідачі є єдиноутробними сестрами (у них одна матір та різні батьки), в зв'язку з чим ОСОБА_2 повністю довіряє ОСОБА_3 ОСОБА_3 не має відповідних доходів - 392830,00 гривень для покупки спірної квартири, оскільки не досягла 20 річного віку, поки що отримує професійну освіту та не працює, що вказує на фіктивність оспорюваного правочину внаслідок їх змови з метою порушення прав позивача.

Остаточно просить визнати недійсним договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 08 червня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Зубарєвим І.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 2392 з моменту його укладення, а також стягнути судові витрати.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала. Вказала, що договір посвідчений нотаріально, вона отримала від покупця 392 830,00 грн., а остання зареєструвала своє право власності у встановленому законом порядку. На виконання умов договору купівлі-продажу ОСОБА_2 у двомісячний термін знялася з реєстрації за адресою спірної квартири та у квартирі на сьогодні вона не проживає, її особистих речей там немає.

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала. Вказала, що ОСОБА_3 придбала спірну квартиру за власні кошти, які сплатила продавцю. Між нею та ОСОБА_2 обговорені всі істотні умови правочину та виконані всі умови договору. Вона зареєструвала своє право власності, вселилася у квартиру, мешкає в ній та здійснює догляд за своєю власністю.

Представники відповідачів у судовому засіданні не заперечували того факту, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними сестрами по матері, вказані обставини підтвердили та визнали особисто відповідачі у своїх письмових поясненнях.

Третя особа приватний нотаріус ХМНО Зубарєв І.Ю. в судове засідання не з'явився.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Зазначає, що у ОСОБА_2 наявний свідомий намір не виконувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року, за яким вона зобов'язана не чинити перешкод йому у проживанні у спірній квартирі.

ОСОБА_3 не мала відповідних доходів для покупки спірної квартири, оскільки лише у червні 2015 року отримала кваліфікацію провідника пасажирського вагону, а під час навчання з вересня 2014 року по червень 2015 року отримала дохід - 9548,90 грн., працевлаштована лише з жовтня 2015 року та станом на травень 2016 року отримала дохід - 24454,55грн. Сума покупки 392.830,00грн. вочевидь не відповідає сумі отриманих нею доходів - 34.003,45грн.

Вважає, що розписка від 8 червня 2016 року про нібито отримання ОСОБА_2 готівкових коштів в сумі 392.830,00грн. від ОСОБА_3 є недопустимим доказом, оскільки факт проведення розрахунку відповідачів має бути підтверджений лише перерахуванням коштів з поточного рахунку ОСОБА_3 на поточний рахунок ОСОБА_2, чи внесенням та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті) у банківський установі.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що правочин вчинений із порушенням норм діючого законодавства та що при його укладенні не додержані вимоги, визначені ст. 203 ЦК України.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи 08 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., реєстраційний № 2392.

Продаж квартири вчинено відповідачами за 392 800,00 гривень, які згідно п.3 договору ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 повністю ще до підписання договору.

Факт отримання коштів також підтверджується розпискою ОСОБА_2 щодо отримання від ОСОБА_3 грошей у сумі 392800 гривень за продаж квартири.

Згідно ст. 655, 202, 203, 234 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність у всіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Дана позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2016 року.

Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Доказів, щодо неотримання коштів ОСОБА_2 за вчиненим правочином, відсутності волі на настання юридичних наслідків ОСОБА_1 не надано.

Відповідачі категорично заперечують наявність будь-якої іншої мети аніж укладання саме договору купівлі- продажу цієї квартири.

Договір купівлі- продажу був нотаріально посвідчений, відповідний запис внесено до Державного реєстру правочинів; квартира фактично передана ОСОБА_3

ОСОБА_2 знята з реєстрації в спірній квартирі, виселена; фактично у квартирі проживає покупець ОСОБА_3

Той факт, що відповідачки є сестрами, не може свідчити про фіктивність угоди, оскільки законодавством не встановлено будь-яких заборон з цього приводу.

Безпідставне посилання ОСОБА_1 і щодо незаконності п.4 цього договору, оскільки рішенням суду його вселено в квартиру, що, на його думку, свідчить про наявність прав третіх осіб, тобто його, на цю квартиру.

Рішенням суду ОСОБА_1 тільки вселено в цю квартиру, сервітут стосовно проживання ОСОБА_1 в квартирі не встановлювався.

Отже, підстав вважати, що волевиявлення сторін не було спрямовано на відчуження майна та зміну його власника - не має.

Посилання ОСОБА_1 щодо відсутності коштів у ОСОБА_3 на укладання такого правочину, оскільки рівень її доходів менший вартості квартири - безпідставне.

Факт навчання, отримання стипендії до придбання житла не свідчить про відсутність достатньої суми коштів на купівлю квартири. Як зазначає ОСОБА_3, квартира нею придбана за рахунок коштів, переданих їй від її опікуна.

За таких обставин рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2016 року - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді: