Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 314/907/17 Головуючий у 1-й інстанції: Беспалько Т.Д.
Провадження № 22-ц/778/3572/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», третя особа - Вільнянська міська рада Запорізької області, про визнання права власності в порядку набувальної давності,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ПАТ «Запоріжжяобленерго», третя особа - Вільнянська міська рада Запорізької області, про визнання права власності в порядку набувальної давності на житлові приміщення, у яких вони проживають на підставі ордерів, а саме: за ОСОБА_2 право власності на квартиру НОМЕР_2 за ОСОБА_3 - на квартиру НОМЕР_3 за ОСОБА_4 - на квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту з»ясування судом обставин справи, які мають значення для її вирішення, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у

справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до

висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачі проживають у триквартирному будинку по АДРЕСА_1 кожен у квартирі, яка надавалась йому або члену його сім»ї як службове житло у зв'язку з їх трудовими відносинами з Вільнянським РЕМ.

Так, позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 набули право користування квартирами згідно з рішення виконкому Вільнянської міської радим № 306 від 03.10.1983 року, а позивач ОСОБА_3 - відповідно до рішення № 214 від 15.11.1990 року про надання службових житлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1. Тобто всі позивачі були вселені до цього будинку на підставі ордерів та з часу вселення і до теперішнього часу продовжують проживати у наданих службових квартирах.

В позові позивачі просили, враховуючи, що вони протягом 32-35 років безперервно, добросовісно та відкрито користуються квартирами, здійснюють їх ремонт, утримують їх у належному стані, у відповідності до положень ст. 344 ЦК України визнати за ними право власності за кожним на квартиру, що знаходиться в його користуванні, в порядку набувальної давності.

Відмовляючи в задоволенні цього позову, суд першої інстанції виходив із того, що в Реєстрі речових прав відсутні відомості про реєстрацію будівлі, у якій розташовані квартири, які займають позивачі; сама будівля є виробничим приміщенням - лінійним постом, яка пе-ребуває у власності відповідача як майно, що внесено до його Статутного фонду.

З такими висновками суду погоджується колегія, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та нормах закону, на підставі якого суд вирішив позовні вимоги.

Відповідно до вимог ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном та продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном на протязі десяти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність).

Наведена стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Так, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України).

В пункті 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цвільних та

кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 зазначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

При цьому, при вирішенні спорів щодо наявності у особи права на майно в порядку набувальної давності необхідно, щоб були наявні одночасно всі вищезазначені критерії.

Отже, за змістом вказаної норми набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності.

Вказане підтверджує також правова позиція, висловлена у постанові ВСУ від 15 лю-того 2017р. у справі № 126/3733/15-ц 2017р., яка у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою у справах, у яких застосовується відповідна правова норма, зокрема, в даному випадку стаття 344 ЦК України.

У цій справі встановлено, що відповідно до рішення виконкому Вільнянської районної ради № 306 від 03.10.1983р. квартири АДРЕСА_1 були включені до службового фонду та закріплені за Запорізьким центральним підприємством електричних мереж ПЕО «Дніпроенерго» ( а.с. 7, 8).

На підставі цього ж рішення виконкому: ОСОБА_2 був виданий ордер на чотирикімнатну квартиру НОМЕР_2 а ОСОБА_6 - на квартиру НОМЕР_1 в цьому будинку як на службове житло ( а.с. 7, 8, 21). Позивач ОСОБА_4 є дружиною померлого ОСОБА_6, яка була вписана до вказаного ордеру.

На підставі рішення виконкому Вільнянської ради № 214 від 15.11.1990р. службову однокімнатну квартиру у будинку АДРЕСА_1 було виділено ОСОБА_3, який перебував у трудових відносинах з РЕМ, про що видано відповідний ордер ( а.с. 9, 22).

Згідно з рішенням виконкому Вільнянської міської ради № 305 від 11.12.2008р. триквартирному будинку по АДРЕСА_1 ( а.с. 38).

Відповідно до рішення виконкому Вільнянської міської ради від 11 лютого 2016р. АДРЕСА_1

Із зазначеного вбачається, що позивачі набули вказані житлові приміщення на підставі ордерів та як службове житло, а отже, хоча і користуються ними тривалий час та безперервно, але на відповідній правовій підставі, маючи статус наймачів цих житлових приміщень, що виключає можливість визнання за ними права власності у порядку набувальної давності відповідно до положень статті 344 ЦК України за ознаками відсутності безтитульності та добросовісності, оскільки позивачам відомо було про їх статус наймачів цих приміщень, які, до того ж, не виключені із статусу службових, як свідчать матеріали справи.

Так, позивачі в ході розгляду справи в апеляційному суді надавали пояснення, що до 2003р. включно сплачували плату за користування житловими приміщеннями відповідачу; рішення про виключення їх квартир з числа службових Вільнянською радою не приймалось.

Крім того, суд встановив також, що будівля, у якій містяться спірні житлові приміщення, з моменту її побудови у 1982р. весь час перебувала у віданні енергопостачального підприємства, яке декілька разів реорганізовувалось, змінюючи свою форму власності, але кожному своєму правонаступнику передавало цю будівлю разом зі спірними житловими приміщеннями на баланс.

За матеріалами видно, що при створенні державної акціонерної енергопостачальної компанії «Запоріжжобленерго», правонаступником якого є відповідач, до статутного фонду Міністерством енергетики та електрифікації України як органом влади, який уповноважений від імені та в інтересах держави здійснювати правомочності власника - розпорядника майна, було передано майно, перелік якого визначено листом Фонду державного майна України від 13.04.2005 року № 10-21-4636 «Щодо підтвердження права власності на об»єкти нерухомого майна» ( а.с. 171).

З листування між ВАТ «Запоріжжяобленерго» з виконавчим комітетом Вільнянської ради видно, що правопопередник відповідача в листопаді 2014р. намагався передати будівлю, у якій розташовані спірні житлові приміщення, до комунальної власності територіальної громади, але міським головою було відмовлено у прийнятті документів через їх неповноту ( а.с. 26, 27, 30).

З наданих у справу документів вбачається, що на теперішній час за адресою, де знаходяться спірні житлові приміщення, значиться лінійний пост ( а.с. 31-33).

Факт включення лінійного поста в м. Вільнянську до майна відповідача підтверджується інвентарними картками та іншими документами бухгалтерського обліку.

Станом на 01.07.2017 року на обліку ПАТ « Запоріжжяобленерго» облікується майно - лінійний пост м. Вільнянськ, розташований за адресою: АДРЕСА_1, якому присвоєний інвентарний номер № 22-018355, яке належить ПАТ « Запоріжжобленерго» на праві власності. Підставою відображення вказаного майна в обліку як власності ПАТ «Запоріжжяобленерго» є перелік майна, переданого до статутного фонду ВАТ «Запоріжжяобленерго» ( а.с. 48).

Таким чином, самі об»єкти нерухомого майна, на які претендуються позивачі в порядку набувальної давності, не є безхазяйною річчю та ніколи не вибували з відання відповідача, як в особі правопопередників, так і їх правонаступників.

Ствердження про приналежність спірного майна державі спростовуються листом Фонду державного майна України № б/н від 01.11.2016р., згідно з яким нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 від суб»єкта управління до Фонду з метою внесення до Єдиного реєстру об»єктів державної власності не передавалось ( а.с. 25).

Зважаючи на вказані обставини, колегія визнає правильними висновки суду про неможливість застосування до встановлених правовідносин положень ст. 344 ЦК України, що є підставою у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України для відхилення апеляційної скарги та залишення без змін оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314-315, 324 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 липня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: