Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №335/5768/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Марченко Н.В.
Провадження №22-ц/778/3129/17 Суддя-доповідач: Кримська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кримської О.М.,

суддів: Подліянової Г.С.,

Дашковської А.В.,

секретаря Фесенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району та Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И Л А :
У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 17 серпня 2001 року перебувала у шлюбі із відповідачем. Шлюб було розірвано на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2013 року.

Під час шлюбу народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який після розірвання шлюбу проживає з позивачкою.

Відповідач не приймає участь у вихованні дитини та не сплачує аліменти, у зв`язку з чим утворилася заборгованість зі сплати аліментів. З 2013 року відповідач не спілкується із сином, жодного разу його не відвідував, не цікавився життям та здоров`ям дитини. Всі питання щодо виховання вирішуються самостійно позивачкою без участі та підтримки відповідача.

Спосіб життя відповідача є антисоціальним зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, схильний до агресії, раніше лікувався у наркологічному диспансері з приводу зловживання алкогольними напоями. У стані алкогольного сп`яніння побив свого сина, внаслідок чого дитина почала заїкатися.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне встановлення судом обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Особи, що беруть участь у справі, повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштою судової повістки та розпискою про вручення судової повістки (т.2 а.с.119-124,127, 128).

ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не з`явилася, приймає участь в судовому засіданні через свого представника.

Представник Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району до суду апеляційної інстанції не з`явився, надіслали письмове клопотання про розгляду справи без участі їх представника ( т.2 а.с.125).

Представник Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району до суду апеляційної інстанції не з`явився, причини неявки не повідомив.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників апеляційного розгляду, які не прибули в судове засідання.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Висновки суду ґрунтуються на доказах, досліджених у судовому засіданні, відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову у позові про позбавлення батьківських прав є неприйнятними, виходячи з наступного.

Згідно із п. 2. ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, на згоду передати дитину на усиновлення та інших прав, які ґрунтуються на факті спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Під час розгляду справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками ОСОБА_2 , які б свідчили про ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 не проживає із своїм неповнолітнім сином з 28 січня 2013 року, що встановлено рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 23.01.2014 року (т.1 а.с.156).

Згідно із довідкою Центрального об`єднаного районного військового комісаріату м. Запоріжжя №1/1382 від 26.06.2014 року ОСОБА_2 на час видання довідки та з 05.06.2014 року знаходився на військовій службі у Збройних Силах України в зв`язку з проведенням часткової мобілізації (т.1 а.с.217).

Згідно із довідкою ІНФОРМАЦІЯ_3 №20/1265 від 17.06.2016 року ОСОБА_2 17.06.2016 року направлено до в/ч пп НОМЕР_1 для проходження військової служби за контрактом в особливий період (т.1 а.с.112).

Відповідно із довідкою №1540 від 23.06.2016 року, виданою командиром в/ч пп НОМЕР_1 , ОСОБА_2 в період з 20.06.2016 року по теперішній час безпосередньо брав участь у антитерористичній операції (т.1 а.с.111).

Зважаючи, що ухилення від виконання обов`язків батьків з виховання дитини означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність), які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні зазначених обов`язків, коли особа має реальну можливість виконати їх, але не вчиняє відповідних дій, проходження відповідачем військової служби та його участь у антитерористичній операції безумовно свідчать про поважність причин нерегулярного спілкування батька із сином, та не можуть бути визнані як ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітнього сина.

Згідно із довідкою КУ «Обласний криничний наркологічний диспансер» №2508 від 04.11.2016 року та довідкою КУ «Обласна кринична психіатрична лікарня» від 08.11.2016 року ОСОБА_2 на обліку у вказаних установах не перебуває (т.1 а.с.195)

Отже, з огляду на вищезазначене, суд першої інстанції, з урахуванням наявної в матеріалах справи інформації про проходження відповідачем психологічної реабілітації як учасника АТО з 15.11.2016 року по 28.11.2016 року ,обґрунтовано не взяв до уваги виписний епікриз №2963 від 29.10.2014 року (т.1 а.с.113, 219).

ОСОБА_2 заперечує проти позбавлення його батьківських прав як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, він бажає налагодити стосунки з сином.

За висновками районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району №01-10/0663 від 07.09.2015 року та районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району №01-17/0134 від 06.03.2017 року, як органів опіки та піклування, визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_4 , про що зазначено у висновках (т.1 а.с.41, т.2 а.с.2-4).

Разом із тим, відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Наведений вище висновок органу опіки та піклування колегія вважає недостатньо обґрунтованим, оскільки в ньому не в повному обсязі встановлені обставини, які підтверджують умисне ухилення батька від виховання дитини та злісне небажання ОСОБА_2 виконувати свої обов`язки по вихованню дитини.

Судом першої інстанції враховано, що відповідачем здійснюються платежі в рахунок погашення заборгованості по аліментах, тобто відповідачем вживаються заходи щодо погашення заборгованості по аліментам.

З урахуванням обставин справи та ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст.7,164 СК України, піклуючись при цьому про інтереси дитини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність виняткової ситуації, яка б викликала необхідність позбавити відповідача батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про необхідність отримання згоди батька на виїзд дитини за кордон не ставить під сумнів правильність висновків суду. Судом встановлено, що відповідач не створював перешкод дитині для виїзду закордон. Застосування такого заходу як позбавлення батьківських прав не можна виправдовувати виключно посиланням на ненадання батьком згоди на виїзд дитини за кордон, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою інших заходів, не вдаючись до позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав.

Оглянуті судовою колегією надані представником позивачки копія рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.02.2017 року за позовом ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів не відноситься до предмету даного спору, а документи про заборгованість відповідача по сплаті аліментів, про стан здоров`я дитини, довідка КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» ЗОР № 164 від 28.07.2017 року не були предметом дослідження суду першої інстанції та отримані позивачкою після ухвалення даного судового рішення, тому не можуть вважатись допустимими доказами на спростування висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 57,58,59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст.309 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Суд першої інстанції встановив всі факти, необхідні для вирішення спору, при ухвалені рішення дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлених обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова