Справа № 309/3899/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів БИСАГИ Т.Ю., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 19 червня 2017 року, -

встановила:

17.11.2016 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи таким. Позивач є сільським головою села Олександрівка Хустського району. В середині серпня він дізнався, що відповідач ОСОБА_2 опублікувала неправдиву інформацію щодо нього в соціальній мережі «Однокласники» такого змісту:

«Голова села Олександрівки ОСОБА_1 написав скаргу до прокуратури про неправомірне призначення директора школи Олександрівської ОСОБА_3 ступенів. 15 серпня 2016 року слідчий прокуратури зявився у школі на розгляд цієї скарги. Він опитав діючого директора школи, в.о. школи ОСОБА_4, голову профспілки ОСОБА_5 та членів профспілки. Голова села у своїй заяві вказав, що були порушені три пункти ЗУ про освіту. Чому сільський голова ОСОБА_1 вмішується в роботу освіти і звинувачує в некомпетентності ОСОБА_6 і бере обовязки начальника освіти на себе? Невже ОСОБА_6 не знає закону і не дотримується його? Голова села ОСОБА_1 звинувачує у хабарництві ОСОБА_6 коли він сам загруз у хабарах. Начальник освіти є чесна, порядна і принципово-відповідальна людина, людина з великої літери. У нього велика і добра душа, він допомагає людям безкорисливо. Мені цікаво знати про які це він пункти каже? У ОСОБА_7 17 років педстажу, а у ОСОБА_4 2 місяці. Він хотів щоб на місце директора призначили його людину і він зміг підстроїти під себе школу, як це зробив із садочком (садок знаходиться на утриманні сільської ради). У селі говорять, що він приймає на роботу за вдячність (в еквівалентних грошових одиницях) це у нього називається «конкурсна основа» (хто буде більш вдячний). Коли до нього звертатись по допомогу, він допоможе за подяку в $. Чому він свою увагу акцентував на школі, яке відношення він має до школи. За роки свого правління нічого не допоміг школі, а командувати хоче. Коли він примусив написати заяву на звільнення ОСОБА_8, на його місце було призначено ОСОБА_9 На батьківських зборах він примусив батьків і вчителів здати кошти на пластикові двері, які на ці кошти придбав і встановив. Хороші двері зняли, що служили 25 років. ОСОБА_1 така людина, де гроші там і він. Я особисто можу засвідчити, що дала йому хабара і ОСОБА_10 також. Є ще люди, які це можуть засвідчити. Він зібрав по 100$ із пайовиків села, нібито на документи, а документів і досі нема. Це люди можуть засвідчити. Чому ця людина виживає на суцільних хабарах і не дає жити і працювати нормальним людям. Наша голова профспілки і ще декілька осіб ходили і збирали підписи, які компрометували ОСОБА_11, але вони не коментували, за що підписувались люди, бо там був тільки список і підпис. Вони людям говорили одне, а написали зовсім інше. Всі у школі та селі знають, що після призначення ОСОБА_4 завучем школи по навчальній частині мала стати ОСОБА_5

Голова села Олександрівки хотів займатися школою, хоч за роки своє роботи нічого не зробив для села. Всі факти його «плідної» роботи я додаю. Його робота це монополія. Він говорить: «Я Газда у селі», із 8 річною освітою. Тому і зрозуміла його поведінка. Мені цікаво, за що він отримує заробітну плату і премії. На звітних сільських зборах він прозвітував, скільки людей померло і скільки народилося, скільки довідок підписав, які оплатили мешканці села. А в якому стані наші дороги? Він отримав кошти на дорогу, а завіз її брудом із нашого карєру. А на 9 травня за багато років у перший раз не було святкування. На сільській раді не було вапна і краски, щоб прибрати памятник Слави, хоч школа і садочок підготували виступи.

А з якими проблемами молодь села виборола землю під стадіон (яку він майже продав) і є багато свідків, які це можуть підтвердити.

А що залишилося з наших лісів? Громадою села було зупинено вирубку і вивіз лісу. У цьому був зацікавлений і голова села, бо на накладних його підписи і водій лісовозу це засвідчив. При вирішенні цієї проблеми голова за викликом людей не зявився на місце події, а сховався. І хто був учасником цієї події був попереджений або наказаний. Це все викладено і Інтернеті.

Голова села ОСОБА_1 не займається своїми прямими обовязками голови села, а займається підприємницькою діяльністю. Він має підставних осіб підприємців. Бюджет села його не цікавить, він його використовує у своїх цілях. Із заробітною платою у 2-3 тисячі гривень він придбав нове авто із салону джип. Далі буде…».

Ця публікація безпідставна, не підтверджується доказами та паплюжить честь і гідність позивача, принижує його ділову репутацію. З огляду на свою посаду позивач має багато знайомих, які бачили цю публікацію, йому доводиться виправдовуватися перед односельцями за те, чого не робив. За зверненням позивача правоохоронні органи зясували, що ОСОБА_2 має до нього неприязнь та розповсюджує неправдиву інформацію про нього.

Діями відповідача позивачу завдано й моральної шкоди, позаяк він був безпідставно виставлений перед людьми хабарником, корупціонером і мало не злочинцем. Позивач зазнав моральних страждань і переживань, постійно нервує, на повернення до нормального ритму життя йому знадобилося багато часу. Компенсацію моральної шкоди оцінює у 100000,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, на норми ст.ст. 32, 55, 68 Конституції України, ст.ст. 23, 277 ЦК України щодо судового захисту честі, гідності, ділової репутації особи, презумпції добропорядності особи, порядку спростування недостовірної і негативної інформації, відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної негативної інформації про особу, позивач ОСОБА_1 просив зобовязати відповідача ОСОБА_2 публічно спростувати поширені щодо нього неправдиві відомості, які були опубліковані 19.08.2016 на інтернет-сторінці відповідача в соціальній мережі «Однокласники», та стягнути на його користь із відповідача 100000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Хустського районного суду від 19.06.2017 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_12, рішення суду оскаржив як незаконне та необґрунтоване. Зазначає, зокрема, що суд неповно встановив обставини справи, дав невірну оцінку доказам, у т.ч., показанням свідків, які не підтвердили пояснення відповідача ОСОБА_2 про начебто «злам» її сторінки в соціальній мережі «Однокласники», таку обставину відповідач не довів. Суд не врахував, що відповідно до ст. 277 ЦК України негативна інформація про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Опублікована інформація була подана саме у формі фактичних тверджень (даних), тому не може вважатися оціночними судженнями. Доказів на підтвердження таких негативних фактів відповідач не надав. Сторона просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

У письмових запереченнях на апеляцію відповідач ОСОБА_2 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Вказує, серед іншого, що не має ніякого стосунку до публікації, про яку йдеться, оскільки її сторінка в соціальній мережі була «зламана» і хто від її імені здійснив таку публікацію їй невідомо. Вважає себе неналежним відповідачем за позовом, позаяк не є автором публікації.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_12, які апеляцію підтримали, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_13, які скаргу не визнали, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України, іншого законодавства щодо поширення інформації, захисту честі, гідності, ділової репутації особи, відшкодування шкоди в редакції, чинній на час їх виникнення.

Цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, в т.ч., із заподіяння шкоди, а також із інших дій осіб, юридичних фактів, що породжують цивільні права та обовязки; особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання правом не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 31, 57-61 ЦПК України).

Особа може звернутися до суду по захист її порушених прав не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом (ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст. 4, ст. 119 ч.ч. 1-4 ЦПК України, ст. 16 ЦК України, інші норми законодавства), вимоги до форми та змісту заяви встановлені передусім ст. 119 ЦПК України. Ці вимоги передбачають, зокрема, необхідність правильного і точного зазначення змісту позовних вимог (предмету позову), які мають бути конкретними, такими, що відображають належний спосіб захисту права і, відповідно, уможливлюють для відповідача захист від такого позову. Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України). Однією з умов законності судового рішення є можливість його реального виконання відповідно до закону (ст. 368 ЦПК України, ОСОБА_14 України «Про виконавче провадження»).

Встановлено, що 19.08.2016 на інтернет-сторінці відповідача ОСОБА_2 в соціальній мережі «Однокласники» була оприлюднена інформація такого змісту:

«Голова села Олександрівки ОСОБА_1 написав скаргу до прокуратури про неправомірне призначення директора школи Олександрівської ОСОБА_3 ступенів. 15 серпня 2016 року слідчий прокуратури зявився у школі на розгляд цієї скарги. Він опитав діючого директора школи, в.о. школи ОСОБА_4, голову профспілки ОСОБА_5 та членів профспілки. Голова села у своїй заяві вказав, що були порушені три пункти ЗУ про освіту. Чому сільський голова ОСОБА_1 вмішується в роботу освіти і звинувачує в некомпетентності ОСОБА_6 і бере обовязки начальника освіти на себе? Невже ОСОБА_6 не знає закону і не дотримується його? Голова села ОСОБА_1 звинувачує у хабарництві ОСОБА_6 коли він сам загруз у хабарах. Начальник освіти є чесна, порядна і принципово-відповідальна людина, людина з великої літери. У нього велика і добра душа, він допомагає людям безкорисливо. Мені цікаво знати про які це він пункти каже? У ОСОБА_7 17 років педстажу, а у ОСОБА_4 2 місяці. Він хотів щоб на місце директора призначили його людину і він зміг підстроїти під себе школу, як це зробив із садочком (садок знаходиться на утриманні сільської ради). У селі говорять, що він приймає на роботу за вдячність (в еквівалентних грошових одиницях) це у нього називається «конкурсна основа» (хто буде більш вдячний). Коли до нього звертатись по допомогу, він допоможе за подяку в $. Чому він свою увагу акцентував на школі, яке відношення він має до школи. За роки свого правління нічого не допоміг школі, а командувати хоче. Коли він примусив написати заяву на звільнення ОСОБА_8, на його місце було призначено ОСОБА_9 На батьківських зборах він примусив батьків і вчителів здати кошти на пластикові двері, які на ці кошти придбав і встановив. Хороші двері зняли, що служили 25 років. ОСОБА_1 така людина, де гроші там і він. Я особисто можу засвідчити, що дала йому хабара і ОСОБА_10 також. Є ще люди, які це можуть засвідчити. Він зібрав по 100$ із пайовиків села, нібито на документи, а документів і досі нема. Це люди можуть засвідчити. Чому ця людина виживає на суцільних хабарах і не дає жити і працювати нормальним людям. Наша голова профспілки і ще декілька осіб ходили і збирали підписи, які компрометували ОСОБА_11, але вони не коментували, за що підписувались люди, бо там був тільки список і підпис. Вони людям говорили одне, а написали зовсім інше. Всі у школі та селі знають, що після призначення ОСОБА_4 завучем школи по навчальній частині мала стати ОСОБА_5

Голова села Олександрівки хотів займатися школою, хоч за роки своє роботи нічого не зробив для села. Всі факти його «плідної» роботи я додаю. Його робота це монополія. Він говорить: «Я Газда у селі», із 8 річною освітою. Тому і зрозуміла його поведінка. Мені цікаво, за що він отримує заробітну плату і премії. На звітних сільських зборах він прозвітував, скільки людей померло і скільки народилося, скільки довідок підписав, які оплатили мешканці села. А в якому стані наші дороги? Він отримав кошти на дорогу, а завіз її брудом із нашого карєру. А на 9 травня за багато років у перший раз не було святкування. На сільській раді не було вапна і краски, щоб прибрати памятник Слави, хоч школа і садочок підготували виступи.

А з якими проблемами молодь села виборола землю під стадіон (яку він майже продав) і є багато свідків, які це можуть підтвердити.

А що залишилося з наших лісів? Громадою села було зупинено вирубку і вивіз лісу. У цьому був зацікавлений і голова села, бо на накладних його підписи і водій лісовозу це засвідчив. При вирішенні цієї проблеми голова за викликом людей не зявився на місце події, а сховався. І хто був учасником цієї події був попереджений або наказаний. Це все викладено і Інтернеті.

Голова села ОСОБА_1 не займається своїми прямими обовязками голови села, а займається підприємницькою діяльністю. Він має підставних осіб підприємців. Бюджет села його не цікавить, він його використовує у своїх цілях. Із заробітною платою у 2-3 тисячі гривень він придбав нове авто із салону джип. Далі буде…».

На час оприлюднення вказаної інформації та на час подій, які в ній наводяться, позивач ОСОБА_15 обіймав посаду Олександрівського сільського голови, с. Олександрівка Хустського району Закарпатської області. Відповідає ОСОБА_2 працює вчителькою Олександрівської ОСОБА_3 ступенів. З приводу оприлюднення вказаної інформації вважаючи відповідні дії протиправними ОСОБА_15 звернувся до Хустського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області, який за наслідками проведеної перевірки інформував заявника листом від 05.09.2016 № К-81/00/106/28/1-2016 про встановлене, а саме, що гр-ка ОСОБА_2 перебуває із заявником у особисто неприязних відносинах та розповсюджуючи на своїй сторінці в соціальній мережі «Однокласники» недостовірну інформацію обмовила заявника, чим завдала шкоду його діловій репутації, яку слід доводити та встановлювати в цивільному порядку.

Ці обставини підтверджуються документами, іншими матеріалами справи (а.с. 8-16 та ін.) і не заперечуються сторонами.

Кожен має право на повагу до його гідності; кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, кожен має право вільно поширювати інформацію в обраний ним спосіб (ст.ст. 28, 34 Конституції України). Зазначеному відповідають положення ЦК України (зокрема, ст.ст. 200, 201, 269-271, 275, 297, 299, 302), Закону України «Про інформацію» (ОСОБА_14 № 2657-XII) (зокрема, ст.ст. 1, 3, 5, 9, 10), якими передбачено законодавчі механізми реалізації відповідних прав. Цими ж нормами, а також ст. 32 Конституції України визначено, що здійснення відповідних прав може бути обмежене для захисту репутації або прав інших людей, а субєкт відносин у сфері інформації вправі судовим порядком вимагати захисту його порушених особистих немайнових прав, в т.ч. спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди, завданої таким порушенням.

Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція), підписаної в Римі 04.11.1950 і ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, право на свободу вираження поглядів включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади, здійснення цих свобод, оскільки воно повязане з обовязками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві для захисту репутації чи прав інших осіб. Конвенція та практика Європейського суду з прав людини застосовуються судами при розгляді справ як джерело права (ст. 9 Конституції України, ст.ст. 14-16, 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Європейський суд з прав людини керується своєю попередньою практикою і тлумачить Конвенцію та протоколи до неї, розглядаючи фактичні обставини конкретної справи в світлі вимог сьогодення.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ст. 277 ч. 1 ЦК України). ОСОБА_14 № 2657-ХІІ встановлює, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, якими, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири); оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (ст. 30 ч.ч. 1, 2).

Вирішуючи справу «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) від 08.07.1986 (заява № 9815/82) Європейський суд з прав людини зазначив, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження… Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. У справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» (Handyside v. The United Kingdom) від 07.12.2976 (заява № 5493/72) суд висловив позицію, що свобода вираження поглядів є однією з основоположних підвалин демократичного суспільства…. Це стосується не тільки «інформації» та «ідей», що сприймаються доброзичливо або оцінюються як неагресивні чи нейтральні, але й тих, що ображають, шокують або викликають занепокоєння у суспільстві чи серед будь-якої частини його населення…. Такими є вимоги плюралізму, терпимості та широти поглядів…. ОСОБА_14 у «справі Лінгенса…», у справах «ОСОБА_16 і Гейсельс проти Бельгії» (De Haas and Gijsels v. Belgium), від 24.02.1997 (заява № 19983/92), «Праґер і Обершлік проти Австрії» (Prager and Oberschlick v. Austria) від 26.04.1995 (заява № 15974/90) суд вказував на значення, яке має наявність чи відсутність достатньої фактичної основи для такого судження, оскільки навіть оціночне судження без будь-якої фактичної основи може бути надмірним. Аналогічні висновки щодо різниці між фактами та оціночними судженнями, повязаності судження з фактичним базисом, можливості оцінки такого судження як перебільшення за відсутності для нього будь-якого фактичного підґрунтя зроблені Європейським судом у справі «Українська Прес-Група проти України» (Ukrainian Media Group v. Ukraine) від 29.03.2005 (заява № 72713/01). Зазначені висновки Європейського суду з прав людини містяться і в інших його рішеннях.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 поклав доводи про недостовірність, неправдивість поширеної щодо неї відповідачем ОСОБА_2 інформації, яка ганьбить, принижує честь, гідність і ділову репутацію, завдає шкоди. Однією з правових підстав позову ОСОБА_1 зазначав положення частини 3 статті 277 ЦК України, які передбачали, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, однак, на час виникнення спірних правовідносин цю норму із Кодексу було виключено. Попри це, за сукупністю норм ст. 13 ч.ч. 2-4, ст. 269 ч. 1, ст. 270 ч. 1, ст. 273 ч. 3, ст. 275, ст. 277 ч.ч. 1, 2, 4, ст. 302 ч. 2 ЦК України, ст. 28 ч. 1 Закону № 2657-XII, ст. 37 ч. 2 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», із урахуванням положень ст. 8 ч. 1 ЦК України, достовірність негативної інформації, поширеної про особу, належить доводити її поширювачу, водночас позивач управі подати докази недостовірності інформації. У цьому контексті має значення й те, чи існувала для суджень, висловлених відповідачем, певна фактична основа.

Згідно із ст. 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений Главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. При цьому, скористатися своїм правом на захист від позову, зокрема, виконати процесуальний обовязок стосовно доведення достовірності інформації, спростування доводів позивача відповідач може лише за умови належного обґрунтування позову щодо інформації, про яку йдеться, та предявлення до нього конкретних вимог.

При вирішенні даного спору суду необхідно встановити та належним чином оцінити відповідність змісту оприлюдненого відповідачем тексту, у якому, як вважав позивач, відносно нього поширені фактичні недостовірні дані, саме інформації в розумінні закону, визначити характер такої інформації та зясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Позивач не предявляв вимог про визнання відповідної інформації такою, що не відповідає дійсності (недостовірною), принижує честь, гідність і ділову репутацію, а тому і про визнання дій відповідача неправомірними. За змістом позиції позивача в суді першої інстанції, він виходив апріорі із недостовірності всіх поширених відповідачем відомостей без розрізнення фактів і оціночних суджень, позаяк не сформулював відповідного прохання з наведенням відповідного обґрунтування, які саме слова, вирази, частини тексту є недостовірними, такими, що принижують честь, гідність, ділову репутацію, які саме частини тексту (конкретна інформація) підлягають спростуванню як недостовірні (неправдиві). Даючи пояснення в апеляційному суді, позивач визнав, що по суті мав на увазі саме ту інформацію (ті частини тексту), де йдеться про факти начебто вчинення ним конкретних протиправних дій, оскільки текст містить і достовірні дані, і оціночні судження, і припущення. Проте, у такий спосіб предмет позову не був визначений.

За таких умов, суд не вправі на свій розсуд визначати, вибирати слова і вирази, що їх слід вважати (визнавати) недостовірними (неправдивими). Отже, конкретна інформація, яку позивач вважає недостовірною, неправдивою, принизливою, такою не визнавалася, дії відповідача неправомірними теж не визнавалися і позивач про це не просив, тоді як встановлення таких фактів, визнання обґрунтованими відповідних вимог має значення для вирішення питання про відшкодування позивачу шкоди, завданої відповідними діями.

Окрім цього, позивач ОСОБА_1 просив зобовязати відповідача ОСОБА_2 публічно спростувати поширені щодо нього неправдиві відомості, однак, не зазначив конкретного способу такого публічного спростування, не зміг його пояснити й у апеляційному суді. Поза викладеним вище, така вимога є недопустимою вже лиш тому, що є неконкретною, у разі задоволення позову рішення суду не може бути виконане відповідно до встановленої законом процедури.

Суд першої інстанції в порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4, ст. 119 ч. 2 п. 3, ст. 121 ч. 1, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 1, 8, ст. 160 ч. 2 ЦПК України не діяв, як залишив поза увагою й можливість застосування положень ст. 207 ч. 1 п. 8 цього Кодексу, внаслідок чого вирішив спір по суті щодо предмету позову, який не був сформульований. З огляду на викладене, висновки суду щодо відсутності у спірному випадку юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для захисту особистого немайнового права, доведеності чи недоведеності по суті обставин, на які посилалися сторони є передчасними і необґрунтованими. Висновок суду по суті спору може бути обґрунтованим лише за умови наявності власне предмету спору, в даному випадку, належно сформульованих вимог позову, розгляд якого допущено і провадиться судом із дотриманням норм цивільного процесуального закону. Від вирішення конкретних вимог щодо спростування недостовірної інформації залежить і вирішення похідної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 ЦПК України, апеляцію слід задовольнити частково, ухвалене із порушенням норм процесуального права рішення суду першої інстанції, оскільки сама по собі відмова в позові вірна як така, змінити, відмовивши в позові з іншої підстави внаслідок неналежного визначення позивачем конкретного способу захисту порушеного права.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 3, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Хустського районного суду від 19 червня 2017 року змінити, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди відмовити внаслідок неналежного визначення позивачем конкретного способу захисту порушеного права.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді