Справа № 165/264/16-ц Провадження № 22-ц/773/1441/17 Головуючий у 1 інстанції: Ушаков М.М.
Категорія: 27 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2017 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю. ,

суддів - Грушицького А.І., Русинчука М.М.,

з участю:

секретаря - Лимаря Р.С.,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 27 вересня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із даним позовом, у якому зазначало, що 07 лютого 2007 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №16/07М, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 47000 доларів США строком до 06 лютого 2012 року. В забезпечення виконання зобовязання за вищевказаним договором між сторонами було укладено договір застави та між банком і ОСОБА_5 було укладено договір поруки.

Проте відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконував, у звязку з чим станом на 17 листопада 2015 року утворилася заборгованість, яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк", а саме борг за кредитом у сумі 93175,23 доларів США, що еквівалентно 2161665,34 грн., який складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 18199 доларів США, 32768,98 доларів США боргу за процентами та 42207,25 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобовязань, а також просив відшкодувати 32424,98 грн. судового збору.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 27 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив вказане судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону у повній мірі не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту реалізації третій особі заставного майна за вказаною банком ціною та не надано суду належних доказів на підтвердження заявленої суми заборгованості за кредитом.

З даним висновком суду колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 07 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 16/07/М, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 47 000 доларів США строком до 06 лютого 2012 року.

В цей же день з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами було укладено договір застави автотранспорту №16/07/М. Як вбачається зі змісту наданого суду апеляційної інстанції копії договору застави, предметом застави за даним кредитним договором були шість обєктів рухомого майна, а саме: автомобіль DAF (модель 95XF, рік випуску 1998, колір білий, тип транспортного засобу: вантажний сідловий тягач, № кузова/шасі: XLRTE47XS0E472765, реєстраційний номер AC5685АІ) ; напівпричіп бортовий тентований TRAILOR (модель: SB150, рік випуску 1999, колір червоний, №кузова/шасі VFNSYY3CPX0001475, державний номер НОМЕР_1), вантажний сідловий тягач «МАЗ 54329020» (рік випуску 1994, колір сірий, № кузова/шасі: XTM543290R0005969, державний номер НОМЕР_2); автомобіль марки «КАМАЗ 4310» (рік випуску 1991, колір зелений, № кузова/шасі: 0006261, тип транспортного засобу вантажний, платформа, державний номер НОМЕР_3); ТЗ марки 2ГКБ 8535» (рік випуску 1989, колір жовтий, № кузова/шасі: 011529, тип самоскид, державний номер НОМЕР_4); екскаватор ЭО2621 (рік випуску 1991, № кузова/шасі: 719494, державний номер ВК00009). Вартість заставного майна в договорі визначена в сумі 268 912,50 грн.

Разом з тим, для забезпечення належного виконання вказаного кредитного договору між банком і ОСОБА_5 07 лютого 2007 року було укладено також договір поруки (а.с.15).

З матеріалів справи вбачається, що до 29.12.2008 року позичальник щомісячно погашав заборгованість за кредитом, однак у 2009 році почав допускати порушення умов договору, у звязку із чим виникла заборгованість.

У вересні 2009 року, скориставшись своїм правом на дострокове повернення кредиту, ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставне майно.

Рішенням Нововолинського міського суду від 07 жовтня 2009 року, що набрало законної сили, передано в заклад ПриватБанку шляхом вилучення у ОСОБА_3 належного йому на праві приватної власності заставного майна, а саме автомобіля DAF (модель 95DF, рік випуску1998, колір білий, тип транспортного засобу: вантажний сідловий тягач, № кузова/шасі: XLRTE47XS0E472765, реєстраційний номер AC5685АІ) та напівпричепу бортового тентованого TRAILOR (модель: SB150, рік випуску 1999, колір червоний, №кузова/шасі VFNSYY3CPX0001475, державний номер НОМЕР_1). В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №16/07М від 07.02.2007 року в сумі 35917,86 дол. США звернуто стягнення на вказані автомобіль DAF та напівпричіп бортовий тентований TRAILOR шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладення заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця (а.с.42-43).

Відповідно до умов кредитного договору погашення заборгованості здійснюється шляхом щомісячних платежів для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно кредитного договору.

Як визначено в п.3.1 кредитного договору, за користування кредитом в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно з п.п.2.4.1, 3.3, 3.4 даного договору, позичальник сплачує відсотки в розмірі 14% річних.

Згідно з п.3.2 цього договору, у випадку порушення зобов'язань з погашення сум за кредитним договором, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від ставки, зазначеної в п.3.1 договору, розраховані від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Крім того, відповідно до п.1.1, 2.2.3, 3.3 кредитного договору погашення кредиту здійснюється позичальником у строки, встановлені графіком погашення кредиту, процентів.

Кошти для погашення заборгованості направляються для сплати насамперед прострочених відсотків по кредиту, далі відсотки по кредиту, далі простроченої заборгованості за кредитом, а далі пролонгованої заборгованості за кредитом. Частина суми, що залишилася, спрямовується на погашення заборгованості за кредитом. Остаточне погашення заборгованості за кредитом виконується не пізніше дати, вказаної у п. 1.3 даного договору (06 лютого 2012 року). Сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу (п.3.3 кредитного договору).

В пункті 3.4 кредитного договору сторони визначили, що нарахування відсотків проводиться до повного погашення заборгованості за кредитом на суму залишку заборгованості та здійснюється, починаючи з дати списання коштів з позичкового рахунку і до дати повного погашення кредиту.

Згідно з підпунктом а) пункту 2.2.10 договору передбачено, що при настанні будь-якої з визначених у цьому пункті подій (в тому числі при порушенні позичальником зобовязань, передбачених умовами договору), банк на свій розсуд має право, зокрема, змінити умови договору, зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобовязань за договором у повному обсязі шляхом направлення повідомлення. При цьому, згідно зі ст.212, 611, 651 ЦК України, за зобовязаннями, терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються такими, що наступили у вказану в повідомленні дату. В цю дату позичальник зобовязаний повернути банку суму кредиту в повному обсязі, відсотки за фактичний термін його користування, повністю виконати інші зобовязання за договором.

Пунктом 2.2.15 договору передбачено, що банк має право стягнути кредит до настання термінів, передбачених з п.1.3 даного договору, у тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно, при настанні умов, передбачених пунктом 2.3.1 договору (дострокове погашення боргу).

За рахунок коштів, що надаються банку на погашення заборгованості позичальника за цим договором, банк має право в першу чергу відшкодувати свої витрати /збитки, що виникли у звязку з оплатою послуг, наданих або тих, що надаються в цілях здійснення прав банку за договором застави/, укладеним з метою забезпечення зобовязань позичальника за цим договором. До таких послуг, визначених у цьому пункті, відносяться доставка предмета застави на місце зберігання, зберігання, послуги, повязані з реалізацією предмета застави, представництво інтересів банку в суді і перед третіми особами і т.д. (п.2.2.17 кредитного договору).

Згідно з п.4.4 договору при непогашенні кредиту в термін, встановлений п.п. 1.3, 2.3.1,3.3. цього договору, заборгованість в частині своєчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості за простроченою сумою кредиту розрахунок відсотків здійснюється відповідно до п.3.2 договору з дати виникнення простроченої заборгованості.

Також умовами договору встановлено терміни позовної давності тривалістю у пять років за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки - пені, штрафів (п.4.7 договору).

Згідно з ч.1 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Поряд з цим, судом було встановлено і те, що банк, на виконання рішення суду, вилучив у відповідача в рахунок заборгованості автомобіль та напівпричіп, йому належні. Факт передачі заставного майна відповідачем ОСОБА_3 банку підтверджується актами прийому-передачі від 30.11.2009 року (а.с.60-61,119-120).

Згідно з наданими доказами, а саме виписки з особового рахунку ОСОБА_3, меморіальних ордерів банку та звітів про експертну оцінку транспортних засобів, та відповідно до пояснень представника ПАТ КБ «ПриватБанк» в суді, заставне майно, а саме автомобіль марки DAF був реалізований банком 01.06.2011р. за ціною 125500грн., напівпричіп марки Trailor був реалізований позивачем 30.11.2011р. за ціною 50000грн., що в загальному було еквівалентно на дату зарахування сумі 21883,28 доларам США, які надійшли на погашення заборгованості ОСОБА_3 перед банком.

На спростування вказаних обставин, зокрема і щодо дійсної вартості обєктів заставного майна на час передання боржником транспортних засобів у заклад банку, інших доказів судом першої та апеляційної інстанцій здобуто не було.

Разом із тим, в лютому 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з даним позовом, у якому борг, який просив позивач стягнути з відповідачів, визначено у розмірі 93175,23 доларів США, що еквівалентно 2161665,34 грн, з якого: 18199,00 доларів США заборгованість за кредитом; 32768,98 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом; 42207,25 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

За нормами ст. ст.261, 253 ЦК України перебіг строку позовної давності за зобовязаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання.

Як вбачається із дослідженої апеляційним судом цивільної справи № 2-912-09 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставне майно, банк для погашення суми боргу в розмірі 35917,86 доларів США звернувся з указаним позовом до суду, направивши матеріали поштою 22 травня 2009 року (а.с.15).

Відповідно до п.п.5.8, 5.8.2 договору застави з метою задоволення своїх вимог заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобовязань, передбачених кредитною угодою, вони не будуть виконані. У разі ж порушення заставодавцем обовязків за цим договором заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобовязань зі сплати кредиту та (або) відсотків, винагород, а в разі невиконання звернути стягнення на предмет застави.

Отже, скориставшись правом дострокового задоволення своїх вимог щодо стягнення всієї суми кредиту з нарахованими відсотками та іншими платежами шляхом подання позову до суду про звернення стягнення на заставне майно у травні 2009 року, банк змінив кінцевий строк погашення кредитної заборгованості, який мав настати згідно з умовами договору лише 06 лютого 2012 року. І з цього часу, тобто з 22 травня 2009 року, почався перебіг пятирічного строку позовної давності за вимогами банку .

Однак, відповідно до норм ст.264 ЦК України, вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку, переривається перебіг позовної давності. Таким чином, останньою дією боржника, яка свідчить про визнання ним свого боргу, була передача ОСОБА_3 за рішенням суду транспортних засобів банку 30 листопада 2009 року, що підтверджено відповідними актами.

Враховуючи викладене, наведені вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку щодо пропуску позивачем строку позовної давності до вимог про стягнення тіла кредиту, так як цей строк сторонами кредитного договору був визначений у пять років і він минув з дня передачі предметів застави. У звязку з цим в частині позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_3 боргу за тілом кредиту в сумі 18199 доларів США слід відмовити.

Разом з тим, щодо позовних вимог про стягнення боргу за відсотками і пенею слід зазначити наступне.

У п.15.10 договору застави сторони визначили, що у разі звернення стягнення на предмет застави згідно з п.п.15.8.1,15.8.2,15.8.3 цього договору заставодержатель має право задовольнити за рахунок предмета застави свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи кредит, проценти, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати по реєстрації та утриманню предмета застави, а також витрати, понесені у звязку із предявленням вимоги.

Відповідно до частини четвертої статті 591 ЦК України, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено ст.24 Закону України «Про заставу», а також обумовлено сторонами у п. 25 договору застави, у випадку, коли суми, вирученої від продажу предмету застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, останній має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення своїх вимог, з іншого майна позичальника у першу чергу перед іншими кредиторами.

Таким чином, у кредитора для задоволення своїх грошових вимог є право звернення стягнення на предмет застави, разом із тим сам по собі факт реалізації предмета застави не припиняє грошового зобов'язання боржника в тому разі, коли сума, одержана від продажу предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, й у такому випадку закон передбачає право кредитора одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення його вимоги, з іншого майна боржника.

У суді відповідач ОСОБА_3 ствердив, що із шести транспортних засобів, які ним було передано в заставу банку в 2007 році за обумовленою сторонами загальною вартістю на той час 268912,50 грн., що було еквівалентно близько 53 000 доларів США, у нього збереглися лише два транспортних засоби, на які і було судом звернуто стягнення. Зазначив також, що йому не відома їх дійсна вартість станом на листопад 2009 року, і чи достатньо було коштів для погашення суми боргу в розмірі 35917,86 доларів США за рахунок продажу цих предметів застави, він не знає.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. За статтею 549 ЦПК України неустойкою є пеня та штраф.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору та договору застави, слід дійти висновку і про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не повністю виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання процентів та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Тому, вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_3 на його користь заборгованості за процентами підлягають до задоволення частково, а саме, за період пятирічного строку позовної давності до дня звернення з позовом до суду, а саме за період з 04.02.2011 р. по 17.11.2015 р., виходячи з наданого позивачем розрахунку, меж визначених строків позовної давності та вимог вищенаведених норм законодавства. Таким чином, беручи до уваги розрахунок заборгованості (а.с.4-5), шляхом додавання щомісячно нарахованих сум процентів колегія суддів визначила, що за вказаний період до сплати належить 15463,92 доларів США, що станом на день проведення розрахунків позивачем еквівалентно 364060,20 грн. (із розрахунку: 15463,92 х 23,207025 (курс долара станом на 17.11.2015 р.).

Разом з тим, щодо стягнення неустойки у вигляді пені, то колегія суддів враховує наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

За положеннями вказаних норм суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню, враховуючи при цьому, зокрема занадто високий її розмір порівняно зі збитками позивача, ступінь виконання зобов'язання, майновий стан сторін, їх майнові та інші інтереси, що заслуговують на увагу, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через неспівмірність із розміром основного зобов'язання. При цьому зменшення розміру неустойки - це право суду.

Частина 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки (постанова Верховного Суду України N 6-100цс14 від 3 вересня 2014 року).

Як передбачено ст.46 Закону України «Про заставу» заставодержатель має право користуватися предметом закладу предметом закладу, якщо це передбачено договором. Набуті ним доходи спрямовуються на покриття витрат на утримання предмета закладу, а також зараховуються в рахунок зобовязань чи самого боргу.

Враховуючи те, що предмети застави позивачем вилучено у відповідача ще в листопаді 2009 р., а реалізовано на виконання судового рішення від 07 жовтня 2009 року лише 01 червня та 30 листопада 2011 року, це відповідно вплинуло на їх вартість, а також у значній мірі сприяло зростанню боргу. Як видно зі справи, з часу передання в заклад банку предметів застави (30 листопада 2009 року) і до дня звернення в суд із даним позовом (04 лютого 2016 р.) банком будь-яких дій щодо зменшення суми боргу за даним кредитним договором здійснено не було, що вплинуло на зростання розміру спірного боргу.

У звязку з наведеним колегія суддів приходить до висновку про те, що розмір неустойки, яка за період з 07 лютого 2007 року по 17 листопада 2015 року банком нарахована в сумі 42207,25 доларів США, слід зменшити до суми, яка становить в межах 1000 доларів США, що в еквіваленті складає 23207 грн., та підлягає стягненню судом з відповідача в гривнях, відповідно до вимог ст.533 ЦК України.

Що ж до відповідальності за даним позовом поручителя ОСОБА_5 колегія суддів прийшла до такого висновку.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє субєктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

З настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Сторони договору поруки ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Приватбанк» дійшли до згоди, що строк, у межах якого вони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом 5 років (п.12 договору поруки).

Разом з тим, зі змісту п.11 договору поруки вбачається, що сторони узгодили дію договору до повного виконання зобовязань за кредитним договором (а.с.15).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено певний строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Оскільки предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, був зобовязаний предявити позов до поручителя, тому передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Отже, у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_5 слід відмовити на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки порука припинилася.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити часткового, а рішення суду - скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, з яких підлягає до стягнення заборгованість за процентами за період з 04.02.2011 р. по 17.11.2015 р. в сумі 15463,92 доларів США та за пенею в сумі 23207 грн.

Інші доводи апеляційної скарги на увагу колегії суддів не заслуговують, оскільки не підтверджені жодними доказами та не спростовують висновків суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме 12195,36 грн. судового збору за подання позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 27 вересня 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за процентами за користування кредитними коштами за кредитним договором №16/07М від 07 лютого 2007 року в сумі 15463 (пятнадцять тисяч чотириста шістдесят три) доларів США 92 центів, що еквівалентно станом на 17 листопада 2015 року 364 060 (триста шістдесят чотири тисячі шістдесят) грн. 20 коп., та пеню в сумі 23207 (двадцять три тисячі двісті сім) грн..

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 12195 (дванадцять тисяч сто дев'яносто п'ять) грн. 36 коп. понесених судових витрат зі сплати судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді