Справа № 465/1387/17 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/5161/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Жукровської Х.І.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення нею повноліття.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, вирішено стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Львова на користь ОСОБА_4 аліменти в розмірі 1/4 частини із всіх видів його заробітку на утримання сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1., але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13.03.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць, відповідно до ст.367 ЦПК України. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави у розмірі 640,00 грн.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції до взяв до уваги наявність у відповідача на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження, а тому при визначенні аліментів в розмірі 1/1/4 від всіх видів доходу, на утримання двох інших дітей залишиться також лише по 1/4 від всіх доходів, що ставить в неоднакові умови дітей, що перебувають на його утриманні. Вважає, що суд не врахував незадовільний стан його здоров»я у зв'язку із хронічним захворюванням, що перешкоджає можливості працювати повний робочий день, можливості працевлаштуватися на іншу високооплачувану роботу. Апелянт зазначає і те, що змушений щороку проходити курс лікування, витрачати значні кошти на лікування та підтримання стану здоров'я. Апелянт покликається на те, що після розірвання шлюбу із позивачкою, він залишив їй все майно, яке було набуто ними у спільному подружньому житті, а саме: 1/2 частини нежитлової будівлі, позначеною літерою «А-1», загальною площею 228,5 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру № 8, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, кошти від реалізації яких, від оренди чи використання їх за іншим призначенням, позивачка може використовувати на утримання сина, ОСОБА_6. Також апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати той факт, що син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, був народжений за допомогою допоміжних репродуктивних технологій виконаних спеціалістами медичного центру «Інтерсоно», позивачка його не народжувала і на момент народження сторони спору у шлюбі не перебували. Зазначає про те, що в лютому місяці 2012 року до відповідача звернулась ОСОБА_4 з проханням зареєструвати шлюб, так як вона скористалась послугами медичного центру «Інтерсоно» і за допомогою допоміжних репродуктивних технологій іншою жінкою була народжена дитина, проте, оскільки позивачка не перебуває в офіційному шлюбі, вона не може забрати дитину з пологового будинку, і зважаючи на те,що вони раніше вже перебували в шлюбі, підтримували нормальні, виключно дружні відносини, вона просила повторно укласти з ним шлюб, і після того, як забере дитину, народжену по програмі сурагатного материства сторонньою особою, даний шлюб буде розірвано за взаємною згодою. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд не взяв до уваги те, що на момент зачаття дитини, а також на момент самого народження дитини, відповідач в шлюбі із ОСОБА_4 не перебував і не був її чоловіком. Стверджує, що таким чином фактично був введений позивачкою в оману, та підписуючи ряд документів повірив їй і погодився допомогти. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду в частині визначеного розміру стягнення аліментів змінити, встановивши його в розмірі 1/8 частини із всіх видів заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; докази є належними та допустимими ст.ст.57-59 ЦПК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції врахував потреби дитини та можливість надання матеріального утримання самою матір'ю, врахував матеріальний стан відповідача, наявність у нього обов'язку по утриманню сина ОСОБА_5, та наявності у нього обов»язку по утриманню дітей від іншого шлюбу, необхідність матеріального забезпечення нової сім»ї, та прийшов до висновку про те, що з відповідача слід стягувати щомісячно кошти на користь позивачки на утримання дитини до досягнення повноліття в розмірі ? частки від заробітку (доходів) відповідача, і що такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення повноцінного розвитку та належних умов проживання дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи за наступного.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII (дата набуття чинності для України: 27.09.1991 року) держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При цьому СК України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов'язує їх виключно зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та які посилається позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Тобто, законодавство, яке діяло на момент ухвалення оскаржуваного рішення, передбачало, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитину відповідного віку.

Аналогічні роз'яснення містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".

Судом першої інстанції встановлено, що 04.02.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за №39 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1.

11.07.2012 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №40.

Як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 записані: батько - ОСОБА_2 та мати - ОСОБА_4

Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 року з народження проживає разом з матір'ю.

Як вбачається з довідки медичного центру «Інтерсоно» від 07.02.2012 року медичний центр «Інтерсоно» провів лікування безпліддя для ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з метою народження їх дитини із застосуванням медичних методів допоміжних репродуктивних технологій, для народження дитини до програми була залучена сурогатна мати, яка ІНФОРМАЦІЯ_6 року народила хлопчика. Народження дитини відбулось завдяки перенесенню в організм сурогатної матері ембріонів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Народжена дитина походить від ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Із заяви - згоди на запис батьками, яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюком О.І. 07.02.2012 року та зареєстрована в реєстрі за №490 вбачається, що сурогатна мати дала згоду на запис подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 батьками дитини, народженої ІНФОРМАЦІЯ_6 року, яка була зачата шляхом застосування допоміжних репродуктивних технологій.

Відповідно до заяви про визнання батьківства ОСОБА_2 визнав себе батьком дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Крім того, як вбачається із заяви ОСОБА_2 від 26.02.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Зуєвою С.М. та зареєстрованою в реєстрі за №61, ОСОБА_2 визнав себе батьком дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Крім цього, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 повідомив про те, що батьківство він не оспорював.

Згідно з ч.2 ст. 123 СК України у разі перенесення в організм іншої жінки ембріона людини, зачатого подружжям в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, батьками дитини є подружжя.

За правовою природою аліментні зобов'язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов'язаний сплачувати щомісячно, з метою утримання дитини.

У разі визначення аліментів у частці від заробітку (доходу) одного з батьків (ч. 1 ст. 183 СК України), розмір конкретної частки від заробітку батьків дитини законодавством не встановлено.

З довідки про доходи ОСОБА_2, виданої 16.11.2007 року №ОКЕ 00000301, вбачається, що він працює головним теплотехніком в ТзОВ» ЕМВАБУД Україна», загальна сума доходу за період з травня 2017 року до жовтня 2017 року(включно) становить 62551.14 грн., нараховано податок в розмірі 11259.21 грн.

З довідки виданої ОСОБА_4 Залізничним ОУПФУ м. Львова ПФУ 13.11.2017 року № 2735/03-14вбачається, що вона отримує пенсію за віком з червня 2017 року до вересня 2017 року по 949.00 грн. щомісячно, а з жовтня 2017 року до листопада 2017 року - по 1373.00 грн. щомісячно.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 ,суд першої інстанції врахував те, що на утриманні ОСОБА_2 перебуває ще двоє малолітніх дітей, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, яких він зобов»язаний утримувати, та прийшов до висновку про стягнення з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Львова на користь ОСОБА_4 коштів в розмірі 1/4 частини із всіх видів його заробітку на утримання сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Визначаючи розмір аліментів у такому розмірі, суд першої інстанції вірно врахував розмір прожиткового мінімуму на дитину віком до шести років та обов»язок обох батьків забезпечити необхідний прожитковий мінімум для дитини, можливість батька сплачувати аліменти саме у такому розмірі.

Оскільки аліменти - це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов'язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який мала дитина до виникнення спору про стягнення аліментів, і який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а тому з врахуванням визначеного законом розміру прожиткового мінімуму на дитини, її потреб, зважаючи на обов»язок обох батьків брати участь в матеріальному утриманні дитини, враховуючи матеріальний стан відповідача, який працює, отримує стабільну заробітну плату, колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром аліментів, зважаючи на те, що такий розмір аліментів забезпечить найбільш необхідні потреби дитини, належні умови проживання дитини, і при цьому дитина сторін буде захищеною та буде отримувати матеріальне утримання від батька, що гарантовано як нормами національного, так і нормами міжнародного законодавства, які наведено вище.

Стаття 70 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника, не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, у таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Судами не встановлено, а матеріалами справи не підтверджено, проведення відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 коштів на утримання інших дітей. Довідкою про доходи, долученою відповідачем в суді апеляційної інстанції, також не підтверджується проведення відрахувань із заробітної плати відповідача.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості відповідача працевлаштуватися на більш оплачувану роботу і сплачувати визначений судом першої інстанції розмір аліментів, є безпідставними, оскільки колегія суддів вважає, що відповідачем на підставі належних та допустимих доказів не доведено того, що він за станом здоров'я чи інших обставин, що мають значення для визначення можливості сплачувати аліменти, не в змозі сплачувати аліменти у розмірі, визначеному судом першої інстанції, оскільки він є працездатним, а тому повинен брати участь в утриманні дитини у визначеному судом розмірі.

Долучені до апеляційної скарги виписки з медичних карток, згідно яких ОСОБА_2 хворіє остеохондрозом шийного, грудного та поперекового відділів хребта, а також радикулітом стадії нестійкої ремісії, не є доказом неможливості за станом здоров'я працевлаштуватися на більш оплачувану роботу та сплачувати визначені судом першої інстанції аліменти, інвалідність і зв»язку із захворюваннями йому не встановлена.

Відповідач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин, що мають істотне значення, які б були правовою підставою для задоволення апеляційної скарги та зменшення розміру аліментів, визначених судом першої інстанції.

Заперечуючи щодо визначеного судом першої інстанції розміру аліментів, апелянт посилався на те, що після розірвання шлюбу із позивачкою, він залишив їй все майно, яке було набуто ними у спільному подружньому житті, а саме: 1/2 частини нежитлової будівлі, позначеною літерою «А-1», загальною площею 228,5 кв.м, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шептицьких, буд. 47 та квартиру № 8, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. І.Франка будинок №50, і кошти від реалізації яких, від оренди чи використання їх за іншим призначенням, позивачка може використовувати на утримання сина, ОСОБА_6, є голослівними, всупереч вимогам ст. ст.10, 60 ЦПК України, не підтверджені належними та допустимими доказами. Для підтвердження зазначених ним обставин, він із заявою до суду про витребовування доказів, у зв»язку з неможливістю їх надання, не звертався.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з»ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_9 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.