Справа № 128/344/17
25 вересня 2017 року м. Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області
головуючого судді Ганкіної І.А.,
при секретарі Жигаровій Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням, -
В звязку з вищевикладеним позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
В судове засідання представником позивача адвокатом ОСОБА_4 подано через канцелярію суду заяву, відповідно до якої позов підтримує повністю та просить задоволити, розгляд справи провести у його відсутність. В разі неявки відповідача не заперечують проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 та його представники до суду не зявився, про день та час слухання справи був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (зворотні поштові повідомлення). Відповідачем надавалися численні заяви про відкладення та перенесення розгляду справи з метою затягування розумних строків розгляду справи.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.06.2015 року ОСОБА_1 на праві власності належить ангар загальною площею 496,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Вінницька область, Вінницький район, с. Широка Гребля, комплеск будівель та споруд № 1 будинок № 1 (а.с.17-18, 19-22).
Договір підписували з боку власника майна ОСОБА_3, який на той момент діяв на підставі довіреності № 720 від 15.09.2015 року (а.с.16).
Згідно п.10.7 Договору термін його дії може бути продовжено тільки шляхом укладання додаткової угоди.
П.10.8. Договору передбачено, що чинність даного правочину припиняється внаслідок закінчення його строку. Строк дії договору до 04.12.2016 року. 30.12.2015 року було підписано акт приймання-передачі ангару (обєкту оренди) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.15).
06 вересня 2016 року на адресу відповідача було надіслано повідомлення про розірвання договору від 05.09.2016 року й повідомлено відповідача про необхідність прибути на обєкт оренди з метою підписання Актів приймання передачі приміщення з оренди (а.с.23-24).
16 листопада 2016 року на адресу відповідача повторно було надіслано повідомлення про розірвання договору від 15.11.2016року й повідомлено відповідача про необхідність прибути на обєкт оренди з метою підписання Актів приймання передачі приміщення з оренди (а.с.25).
05 грудня 2016 року, після опечатування ангару, ОСОБА_1 було здійснено приїзд на обєкт оренди з метою перевірки цілісності раніше встановлених пломб. При здійснені даної перевірки, було встановлено, що пломби відсутні, а сам орендар й надалі користується приміщенням, не маючи на це жодних правових підстав. На підтвердження даної обставини, за участю свідків , ОСОБА_1 було складено відповідний Акт від 06.12.2016 року (а.с.29).
06.01.2017 року ОСОБА_5 (на підставі довіреності ОСОБА_1М.) було отримано висновок про результати розгляду його повідомлення, з якого вбачається, що відповідач ОСОБА_2 й надалі використовує обєкт оренди (а.с. 27).
Згідно листа № 271/202-03-2017 від 13.01.2017 року ГУ Національної поліції, вбачається, що з відповідачем ОСОБА_2 було проведено профілактичну бесіду, щодо неприпустимості протиправних дій з його сторони в майбутньому (а.с.28).
Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Цивільним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Так, відповідно до вимог ст. 386 ЦК України Держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Так, згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. ОСОБА_2 має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
У відповідності до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, що ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р., судом забезпечується право на доступ до правосуддя, в звязку з чим суд вважає правомірним звернення до суду позивача, так як зняття з реєстрації у даному випадку, в звязку з наявністю спору між сторонами, може бути вирішено лише виключено шляхом постановлення судового рішення суду.
Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).
Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).
Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.
Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачкою на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.
Відтак, суд констатує той факт, що відповідач ОСОБА_2 не був позбавлений можливості відстоювати свою позицію під час судового розгляду, надавши належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження наявності підстав користування нежитловим приміщенням ангаром, що належить ОСОБА_1 яку проігнорували.
Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами.
При вирішенні даного спору суд також враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.
За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування нежитловим приміщенням.
Як зазначено в Постанові Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст. 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені ст. ст. 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.
Судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 05.12.2016 року безпідставно користується нежитловим приміщенням, хоча і строк дії договору оренди закінчився.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).
За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.3ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до передбаченого ст.11ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
ОСОБА_2 сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч.1ст.60ЦПК України).
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення документально підтверджені судові витрати в сумі 640,00 грн (а.с.1-2).
Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218, 223, 224-226 ЦПК України, на підставі ст.ст.41, 55 Конституції України, ст.ст.16, 29, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 346, 347, 379, 380, 383, 386, 391 ЦК України, суд, -
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя І.А. Ганкіна