Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Супрун Г. Б. ,

секретаря - Цукурової Д.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, 3-ті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про скасування арешту,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом про зняття арешту з майна. Свої вимоги мотивує тим, що вона є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1. Звернувшись до нотаріуса для відчуження належного їй майна, позивач встановила, що квартира перебуває під обтяженням з 2004 року на підставі постанови ВДВС Подільського РУЮ м. Києва. Вказала, що вона звернулась до виконавчої служби з проханням зняти арешт з нерухомого майна, однак останні повідомили, що зняти арешт вони не мають можливості, у зв'язку з тим, що виконавче провадження вже знищене за закінченням терміну зберігання. Оскільки відповідачем арешт не скасовано, виконавчого провадження, на підставі якого було вчинено арешт, не виявлено просила суд звільнити майно з-під арешту.

У судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Представник позивача у судове засідання не з'явилась, надала суду заяву розглядати справи у відсутність позивача та представника, позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в заяві.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі.

Суд, вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що квартира за адресою АДРЕСА_1 належить позивачу на праві спільної сумісної власності (а.с. 8).

Відповідно до інформаційної довідки, заборону у вигляді накладення арешту було накладено постановою Відділу ДВС Подільського РУЮ в м. Києва 28.09.2004 року (а.с. 10).

Як вбачається з листа Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, виконавчого провадження відносно ОСОБА_1 не перебуває та не перебувало. Крім того, зняти арешт вони не мають можливості, у зв'язку з тим, що виконавчі провадження вже знищені за закінченням терміну зберігання.

Позивач у позовній заяві зазначила, що не може повноцінно користуватися та розпоряджатися своїм майном, у зв'язку з тим, що на нього накладено заборону.

За правилами ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до п.1 ч.8 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. У такому випадку виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Положеннями ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна боржника може бути знятий за рішенням суду.

У ч.1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна.

На час розгляду справи виконавче провадження знищено відповідно до п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року № 2274/5, що унеможливлює звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку.

Враховуючи наявність накладеного арешту на приміщення, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення позову.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: виключено; витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Визначення окремим процесуальним діям наведеним у вищевказаному Законі за які відшкодовуються витрати на правову допомогу у Цивільному процесі дав ВССУ у своїй постанові №10 від 17.10.2014 р.

Відповідно до п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014 р., витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Перевіряючи наданий стороною позивача розрахунок-обгрунтування, суд приходить до висновку про задоволення вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 4 480,00 грн.

На підставі наведеного, ст. ст. 50, 57, 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 16, 317, 319, 386, 391 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 58-60, 88, 209, 213, 214, 215, 218, 224, 228, 233 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, 3-ті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про скасування арешту - задовольнити в повному обсязі.

Зняти арешт та заборону та відчуження з об'єкту нерухомого майна - 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1, який накладений постановою державного виконавця ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві від 28.09.2004 р., реєстраційний номер обтяження: 1336024.

Судові витрати по справі в розмірі 640,00 грн. за сплачений судовий збір та 4 480 грн. витрати на правову допомогу компенсуються за рахунок коштів з державного бюджету України на користь ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя Г. Б. Супрун