Справа № 236/2022/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2017 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Сердюк Н.В.,

за участю секретаря - Снігирьової О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Лиман цивільну справу за заявою ОСОБА_1, в інтересах якої на підставі довіреності діє ОСОБА_2, заінтересована особа: Авдіївський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті, -

ВСТАНОВИВ:

12 липня 2017 року до Краснолиманського міського суду Донецької області звернулася ОСОБА_1, в інтересах якої на підставі довіреності діє ОСОБА_2, із заявою про встановлення факту смерті брата, обгрунтувавши свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року на тимчасово окупованій території у м. Донецьку помер її брат - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. На підтвердження факту смерті заявник отримала лікарське свідоцтво про смерть № НОМЕР_1 від 14 червня 2017 року та довідку про причину смерті від 14 червня 2017 року. Враховуючи те, що органи державної реєстрації актів цивільного стану на території України, яка підконтрольна органам влади України, не можуть зареєструвати факт смерті матері заявниці, оскільки вказані лікарське свідоцтво про смерть та довідка про причину смерті видані установами, які знаходяться на тимчасово окупованій території, заявник ОСОБА_1 була змушена звернутись до суду із заявою, в порядку окремого провадження, для встановлення факту смерті свого брата - ОСОБА_3.

Заявник ОСОБА_1, яка була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явилася. Однак, на електрону адресу суду 24 липня 2017 року надіслала заяву, в якій заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просила справу розглянути без її участі (а.с. 28).

Представник заявника - ОСОБА_2, який був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с. 39), в судове засідання не прибув, про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі суду не надав.

Представник заінтересованої особи - Авдіївського МВ ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, належним чином повідомлений про дату час і місце розгляду справи, в судове засіданння не прибув, однак надав суду заяву, в якій не заперечував проти вимог заявника, просив справу розглянути без його участі, рішення прийняти на розсуд суду (а.с.42).

На підставі ч.2 ст.197 ЦПК України, у звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VI державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Згідно з п. 1 ст. 234 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до положень п. 5 ч. 2 цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В основу порядку розгляду справ окремого провадження закладені загальні правила позовного провадження. Оскільки справи окремого провадження мають суттєву специфіку, то провадження у цих справах становлять певний синтез загальних правил цивільного судочинства, правил, які властиві окремому провадженню в цілому, а також правил, які властиві виключно певній категорії справ. Тобто специфіка провадження у кожній категорії справ окремо регулюється шляхом встановлення до загального порядку розгляду справ окремих процесуальних винятків та доповнень.

У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Законом України від 04.02.2016 р. № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», що набув чинності 21.02.2016 року, Цивільний процесуальний кодекс України доповнений ст. 257-1, якою визначені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України.

ОСОБА_1 звернулася із даною заявою 12 липня 2017 року, отже стаття 257-1 ЦПК України підлягає застосуванню при розгляді заяви.

Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» чітко закріплено, що тимчасово окупованою територією України є Автономна Республіка Крим та м. Севастополь.

Натомість постановою Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей»та Постанови Верховної Ради України №252-VIII від 17.03.2015 року (згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови. Місто Донецьк віднесено до населених пунктів, у яких тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, а, відтак, і до тих, які визнано тимчасово окупованими територіями.

Враховуючи те, що норми статті 257-1 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Цей нормативно-правовий акт містить чіткий перелік населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження, що фактично і зумовлює необхідність застосування передбаченого статтею 257-1 ЦПК України порядку встановлення фактів народження або смерті.

Згідно статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Переміщені всередині країни особи є громадянами своєї держави і мають широке коло громадських, політичних, екологічних, соціальних і культурних прав.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщена особа має права, визначені Конституцією України та законами України. Зокрема, на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування.

Відповідно до принципу 20 Керівних принципів з питання про переміщення осіб всередині країни, які були розроблені та прийняті в 1998 році за дорученням Генеральної Асамблеї ООН та Комісії з прав людини, кожна людина, де б вона не знаходилась має право на визнання її правосуб'єктності. Для забезпечення цього права особам, які переміщені всередині країни відповідні органи влади надають всі документи, які необхідні для поваги і здійснення їхніх законних прав, як-то паспорти, посвідчення особи, свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб і свідоцтва про смерть.Органи влади сприяють, зокрема, у видачі нових документів або заміні документів, втрачених під час переміщень, без будь-яких необґрунтованих умов, як-то вимога повернення на місце звичайного проживання для отримання цих та інших необхідних документів.

Згідно із ст. 258 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

У заяві ОСОБА_1 зазначає, що встановлення у судовому порядку факту смерті її матері має юридичне значення, оскільки орган державної реєстрації актів цивільного стану на підконтрольній території України проведе відповідний запис про її смерть на підставі рішення суду і вона зможе оформити свої спадкові права.

Як на докази, що підтверджують факт смерті ОСОБА_3, заявник посилається на додані до заяви фотокопії документів.

Згідно копії свідоцтва про народження заявниці серії НОМЕР_2 та копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 померлий ОСОБА_3 є братом заявниці ОСОБА_1, дошлюбне прізвище якої також було "ОСОБА_3", що підтверджкється копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 (а.с 9,10).

Відповідно до фотокопії Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5, виданого установою, яка знаходиться на тимчасово окупованій території, 14 червня 2017 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року у віці 54 роки, в Петровському районі м. Донецька, про що складений запис акту про смерть № 537 (а.с. 11).

Вказаний факт також підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № НОМЕР_1 та довідкою про причину смерті виданими 14 червня 2017 року установою, яка знаходиться на тимчасово окупованій території, згідно яких ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с12)

На наданому заявником кольоровому зображені зафіксовано місце поховання ОСОБА_3 (а.с 13-14).

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58,59 ЦПК України).

Відповідно до статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 257-1 ЦПК України.

Ухвалою сідді від 13 липня 2017 року про відкриття провадження у справі, заявнику пропонувалося надати суду оригінали документів, доданих до заяви про встановлення факту смерті (свідоцтва про смерть, лікарського свідоцтва про смерть та довідку про причину смерті) та забезпечити явку свідків, які можуть в судовому засіданні підтвердити вказаний факт. Крім того, ухвалою суду від 24 липня 2017 року явку в судове засідання заявника ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 було визнано обов"язковою для надання особистих пояснень щодо заявлених вимог.

Однак, заявником та її представником вказані ухвали були проігнаровані. В судові засідання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з"являються, оригінали документів не надають, явку свідків не забезпечують. Крім того, в заяві та матеріалах справи відсутні відомості щодо дати проведення поховання померлого ОСОБА_3 та його місця. Також в заяві про встановлення факту смерті не зазачено за яких обставин помер ОСОБА_3

Так, згідно статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відсутність оригіналів лікарського свідоцтва про смерть або його дублікату позбавляє можливості суд перевірити їх відповідність наданим фотокопіям.

Крім того документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи. Однак інших доказів, крім фотокопій документів, заявником не надано, тому вони не беруться судом до уваги.

Незважаючи на неодноразове роз'яснення судом положень статті 10 ЦПК України, попередження про наслідки не вчинення процесуальних дій, відкладення судового розгляду, з призначенням розгляду справи на більш зручний для заявника час, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було вчинено дієвих заходів на представлення суду належних і допустимих доказів.

Враховуючи те, що заявником належними та допустимим доказами не доведено та не підтверджено факт смерті ОСОБА_3, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Керуючись ст. 3, 4 10, 11, 57-61, 212- 215, 218, 256, 257-1 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

В задоволенні заяви ОСОБА_1, в інтересах якої на підставі довіреності діє ОСОБА_2, про встановлення факту смерті - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Краснолиманський міський суд шляхом подачі в Апеляційний суд Донецької області апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -