ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3451/17
провадження № 2/753/3530/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2017 р. Дарницький районний суд м.Києва в складі судді Вовка Є.І., при секретарі Крамарчук А.О., в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва, в судовому засіданні по розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Самей» щодо визнання права власності, а також щодо зобов»язання внесення відомостей до "Єдиного реєстру прав власності", треті особи: Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом, зокрема щодо зобов"язання уповноважених осіб "внести до Єдиного реєстру прав власності підземний гараж №30".

При цьому, в інформаційній довідці Київського міського бюро технічної інвентаризації від 10.11.2016 року зазначено, що вказаний гараж (по АДРЕСА_1) на праві власності не зареєстровано (тобто за жодною особою, що зазначено і в обгрунтуванні позову).

Справу було передано в провадження судді Вовка Є.І. 11 серпня 2017 року (№1258 а.с.1).

Відповідно до положень ч.1 ст.157 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи вказаної категорії не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі, а відповідно до положень ст.1 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, судом враховано, що в силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до положень ч.3 ст.27 ЦПК України - особи, які беруть участь у справі, зобов"язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права.

Відповідно до положень ст.331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом; право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ПОЛОЖЕННЯ „Про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно" N 7/5, це положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (далі - Положення), зокрема, визначає, що державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Крім того, вказаним положенням передбачено перелік документів, які заявник зобов"язаний надати до уповноваженого органу з метою оформлення права власності з видачею свідоцтва про право власності.

Відповідно до п.1) ч.1 ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого абзацом п'ятим цієї частини.

Отже, передумовою звернення до суду в порядку саме цивільного судочинства з позовом про визнання права власності на вказаний об"єкт нерухомого майна, на думку суду, є наявність даних про те, що порушене питання було предметом розгляду відповідного компетентного державного органу, рішення якого дає можливість визначити наявність спору про право.

Враховуючи викладене, вивчивши наявні матеріали, судом також враховано, що необхідною передумовою для прийняття рішення про відмову чи задоволення вимог заяви, зокрема є розгляд публічно-правового спору позивача з суб"єктом владних повноважень щодо державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно, розгляд якого має проводитись за правилами адміністративного судочинства, з урахуванням положень ст.ст.2, 3, 17 КАС України.

Так, ч.1 та ч.2 ст.2 КАС України встановлено, що: завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ; до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п.1) ч.1 ст.3 КАС України: справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Крім того, з положень ст.16 ЦПК України вбачається, що не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства. Отже, місцевий суд першої інстанції, який одночасно є адміністративним судом та судом загальної юрисдикції вочевидь не може за заявника обрати яке обгрунтування розглянути (щодо публічно-правового спору чи цивільно-правового), а яке не розглядати, враховуючи зокрема і основоположні принципи судочинства - змагальності та диспозитивності.

З положень ст.15 ЦПК України вбачається, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених прав, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, а відповідно до п.1) ч.1 ст.205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з правовими висновками Верховного Суду України в ухвалі від 21 вересня 2011 року (справа №6-20106св09) зокрема містяться висновки щодо наслідків встановлення обставин, які свідчать про те, що провадження у справі відкрито за вимогою, яка не підлягає правовому захисту в іншому провадженні, ніж провадження, в якому повинно було розглядатися таке питання (п. 6 ч. 1 ст. 214, п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України), та зазначено, що вказане є фактом, який підтверджує неправомірність виникнення цивільного процесу в цьому випадку (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України).

З пояснень сторін у судовому засіданні вбачається, що вони не заперечували проти закриття провадження з вказаних підстав.

Судом враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вказані висновки суду не пов»язані з порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

На підставі викладеного,

керуючись ст.205 ЦПК України,

Ухвалив:

Закрити провадження у цивільній справі №753/3451/17 за позовом ОСОБА_2.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом 5 днів.

Суддя: