Справа №489/4867/16-ц
Провадження №2/489/280/17
РІШЕННЯ

іменем України

23 серпня 2017 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Кирильчука О.І., за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення,

встановив:

Позивач просить виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, оскільки має намір використовувати належну їй квартиру для свого особистого проживання в звязку із неможливістю проживати разом із відповідачем та її дітьми, а укладений між нею та ОСОБА_3 договір найму квартири вважає розірваним.

Позивач та її представник позов підтримали, позивач пояснила, що оскільки є особою похилого віку, бажає сама проживати у квартирі без сторонніх осіб; відповідач та її представник проти позову заперечували з тих підстав, що відповідач є членом сімї позивача і саме на цій підставі законно проживає у квартирі, веде із позивачем спільне господарство, сплачує комунальні послуги та здійснює регулярний ремонт у квартирі.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.11.1993 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.03.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №2-162. Квартира складається з двох кімнат площею 10,1 кв.м. та 16,7 кв.м.

З довідки від 24.01.2017 року №187, виданої житлово-комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Південь» житлово-експлуатаційної контори №19, вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_3 та її діти ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Сторонами визнається факт того, що позивач ОСОБА_1 є двоюрідною прабабою відповідача ОСОБА_3, відповідач займає у квартирі кімнату площею 16,7 кв.м. з виходом на лоджію, позивач кімнату площею 10,1 кв.м.

Відповідач має зареєстроване місце проживання у спірній квартирі з 15.05.2014 року, що підтверджується копією паспорта громадянина України.

05.08.2016 року та 06.09.2016 року позивач письмово повідомила відповідача про розірвання договору найму квартири і запропонувала звільнити її до 06.11.2016 року.

У відповідності з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ч. 1 ст. 317 цього Кодексу, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями ч. 1 та ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ст.158 Житлового кодексу Української РСР та ст.811 Цивільного кодексу України договір найму житла укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст.218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Оскільки законом не передбачено недійсності договору найму житла через недодержання його письмової форми, із дня реєстрації місця проживання відповідача у квартирі позивача у 2014 році слід вважати такий договір укладеним, без зазначення строку. При цьому проживання відповідача у квартирі з 2009 року по 2014 рік належними доказами не підтверджено, зокрема не є доказами зазначеного факту трудова книжка із періодом роботи у м.Миколаєві, придбання будівельних матеріалів та сантехніки.

Відповідач у своїх запереченнях посилається на те, що вона є членом сімї позивача, оскільки постійно проживає з нею та веде спільне господарство, а тому має право користуватися житловим приміщенням та відсутні підстави для втрати права користування житловим приміщенням за ст. 405 Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Позивач у судовому засіданні заперечувала факт того, що вона разом із відповідачем ведуть спільне господарство, свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що сторони не вели спільного господарства, їжу готують окремо, у кімнаті позивача стоїть окремий холодильник. Пояснення свідка ОСОБА_11 також не підтверджують повязаність сторін спільним побутом. Сплата відповідачем комунальних послуг не свідчить про ведення спільного господарства, оскільки така сплата є обовязком наймача.

Відповідно до ч.3 ст.168 Житлового кодексу Української РСР договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

За змістом ст.169 Житлового кодексу Української РСР у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та ст. 321 Цивільного кодексу України, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні можливе лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи, що позивач на власний розсуд прагне володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а відповідач не є членом сімї позивача, про наступне припинення договору найму житлового приміщення відповідача було попереджено за три місяці, тому перешкоди власнику у користуванні житлом підлягають усуненню у визначений ним спосіб, а отже позов підлягає задоволенню.

Згідно із ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.169 Житлового кодексу Української РСР, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 3, 15, 60, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити повністю.

Виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 551 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційну скаргу може бути подано до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя