У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Іваненко Ю.Г., СтупакО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення заборгованості з заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що з 07 лютого по 24 липня 2014 року вона працювала адміністратором у фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5) і була звільнена за ч. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. У день звільнення відповідач не провів з нею розрахунок: не виплатив заробітну плату за увесь час роботи адміністратором. Після звільнення вона звернулася до відповідача з вимогою про виплату заробітної плати за час її роботи та розрахунку при звільненні, але їй було відмовлено.

Просила стягнути з відповідача заробітну плату за вказаний період у розмірі 7 417 грн 62 коп. та відповідно до ст. 34 КЗпП України компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів та послуги у порядку, встановленому чинним законодавством з березня по листопад 2014 року у розмірі 1 343 грн 04 коп., грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 500 грн 04 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6 521 грн 74 коп. та 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість з заробітної плати у розмірі 7 417 грн 62 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у розмірі 1 343 грн 04 коп., грошову компенсацію щорічної відпустки у розмірі 500 грн 04 коп., середній заробіток за час затримки у розмірі 6 521 грн 74 коп. та 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 07 лютого 2014 року ОСОБА_4 уклала з ФОП ОСОБА_5 трудовий договір № 9, який зареєстрований у Дніпровському районному центрі зайнятості за № НОМЕР_1, за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язувалася виконувати роботу адміністратора, а ФОП ОСОБА_5 за виконану нею роботу зобов'язувався виплачувати заробітну плату у розмірі 1 218 грн на місяць, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати (а. с. 4).

24 липня 2014 року позивач звільнена з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін (а. с. 8).

Положеннями ч. 1 ст. 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а у разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

06 жовтня 2014 року ОСОБА_4 направила ФОП ОСОБА_5 заяву, в якій просила виплатити їй заробітну плату за час її роботи, оскільки на день розірвання трудового договору заробітна плата їй не була виплачена (а. с. 5). Заява отримана відповідачем 14 жовтня 2014 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 6).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Встановивши, що відповідач, порушивши вимоги трудового законодавства, не здійснив виплати належних позивачу сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню: заробітна плата за час роботи з 07 лютого по 14 липня 2014 року, компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до абз. 1 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 24 лютого 1997 року № 185 (далі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Згідно з абз. 1 п. 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Заробітна плата за шість місяців 2014 року з лютого по липень 2014 року становила: 1 218 грн (мінімальний розмір заробітної плати з лютого по квітень 2014 року) і 1 254,54 грн (мінімальна заробітна плата з травня по липень 2014 року) = 3 654 + 3 763,62 = 7 417,62 грн: 173 (180 - 7 святкові та неробочі дні) кал. днів. = 42,87 грн х 12 кал. днів невикористаної відпустки = 514,44 грн.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши порушення відповідачем при звільненні позивача її трудових прав, що призвело до моральних страждань, у зв'язку з тим, що позивач змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, суди правильно вважали, що стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1 000 грн є достатнім розміром для відшкодування заподіяної їй моральної шкоди.

Судом першої інстанції надано правову оцінку доказам сторін.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача не заявляв клопотання про призначення експертизи, не надав оригіналів платіжних документів чи інших доказів виплати заробітної плати. З урахування специфіки трудових правовідносин, необхідно зазначити, що обов'язок довести виплату працівникові заробітної плати лежить на роботодавці, яким є відповідач. Ним же до суду першої інстанції було подано фотокопії відомостей про виплату грошей, які не визнані судом допустимими доказами.

Доводи позивачки щодо неотримання заробітної плати та непідписання нею наданих фотокопій відомостей відповідачем не спростовано.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями переоцінювати докази, оцінку яким надано судами попередніх інстанцій.

Разом з тим доводи касаційної скарги зводяться саме до переоцінки доказів щодо порушення вимог ЦПК України, на висновки судів вони не впливають.

У суді першої інстанції відповідач приймав участь особисто та через представника і надавав докази. Належним чином повідомлений про судове засідання на 17 травня 2016 року, відповідач направив заперечення і заяву про розгляд справи у його відсутність (а. с. 123, 124, 132, т. 1). Про розгляд справи, призначений на 12 липня 2016 року представник відповідача був належним чином повідомлений (а. с. 188, т. 1) та розгляд справи було перенесено саме за заявою представника відповідача, а про судове засідання на 05 вересня 2016 року був повідомлений ОСОБА_5 (а. с. 199, т. 1).

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М. Іваненко Ю.Г. СтупакО.В.