АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (надалі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання кредитного договору недійсним.

Зазначала, що між сторонами було укладено кредитний договір № 0 від 24 грудня 2007 року, згідно якого ОСОБА_1 надається кредит у розмірі 76500 дол. США, що дорівнює еквіваленту 386325 грн. за курсом НБУ на день укладання договору, із процентною ставкою 12,90 % річних шляхом зарахування відповідачем коштів на поточний рахунок позивачки № НОМЕР_1.

В забезпечення виконання вказаного договору укладені договір іпотеки № 73907 від 24 грудня 2007 року та договори поруки №168820 від 24 грудня 2007 з ОСОБА_2, № 168841 від 24 грудня 2007 року з ОСОБА_3, № 168842 від 24 грудня 2007 року з ОСОБА_4

Посилаючись на те, що вищезазначений кредитний договір суперечить вимогам ст.ст.11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», Директиві Ради ЄС від 05 квітня 1993 року 93/13/ЕЕС та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10 травня 2007 року № 168, так як встановлено заборону на надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України; не було надано інформацію про орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість всіх супутніх послуг (сума кредиту та детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача); та вказані у договорі умови є несправедливими, а отже, позивачка була позбавлена права на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого та компетентного вибору й є фактичним введенням в оману, просила:

визнати недійсним кредитний договір №0 від 24 грудня 2007 року;

визнати недійсним договір іпотеки № 73907 від 24 грудня 2007 року;

визнати недійсними договори поруки №168820 від 24 грудня 2007 з ОСОБА_2, № 168841 від 24 грудня 2007 року з ОСОБА_3, № 168842 від 24 грудня 2007 року з ОСОБА_4;

зобов'язати відповідача відмінити обмеження обтяження на предмет іпотеки - однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1;

визнати зобов'язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 24 грудня 2007 виконаними.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивачка, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та наявним доказам, необ'єктивний та упереджений розгляд справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішенням, яким позов задовольнити.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, 24 грудня 2007 року між сторонами укладено договір споживчого кредиту № 0, згідно умов якого відповідач зобов'язався надати кредит в іноземній валюті у розмірі 76500 дол. CША, що дорівнює еквіваленту 386 325 грн. за курсом НБУ на день укладання договору, а позивач зобов'язалася прийняти, належним чином використовувати та повернути відповідачу кошти та сплатити плату за кредит, при цьому сторони обумовили гривневий еквівалент суми кредиту, що зазначається у договорі лише у разі надання відповідачем кредиту в іноземній валюті. Надання кредиту здійснюється 24 грудня 2007 року, за користування кредитом протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процента ставка встановлюється у розмірі 12,90 % (а.с.14, 19 т.1).

Згідно п. 1.4 договору цільове призначення (мета) кредиту - кредит надається для його особистих потреб, а саме придбання житлової нерухомості, на підставі п.1.5 відповідач надає позивачу кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позивача НОМЕР_2 банку код (МФО) 351005.

Позивач повертає кредит та сплачує банку, передбачені цим договором платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок відповідача № НОМЕР_3 код банку (МФО) 351005. Позивач вносить платіж, визначений п. 1.3.4 цього договору, щомісячно з 1 по 24 числа кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані відповідачем проценти.

Згідно п. 7.12 вказаного договору сторони домовилися вважати, що уклавши цей договір, позивач своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позивач вважає їх справедливими по відношенню до неї, також що перед укладанням цього договору отримав від відповідача інформаційний лист згідно вимог законодавства, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 168820 від 24 грудня 2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3 укладено договір поруки №168841 від 24 грудня 2007 року, та між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 168842 від 24 грудня 2007 року, згідно умов яких поручитель зобов'язується перед кредитором за невиконання ОСОБА_1 усіх її зобов'язань перед кредитором, що зникли згідно договору про надання споживчого кредиту № 0 від 24 грудня 2007 року (а.с.33-36, 132, 133 т.1).

Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходив з того, що зміст кредитного договору від 24 грудня 2007 року не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України, не підлягає визнанню недійсним, а отже, й позовні вимоги щодо визнання недійсними укладених договорів на забезпечення виконання вказаного кредитного договору не підлягають задоволенню.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Твердження апеляційної скарги про те, що банк не проінформував позивачку про сукупну вартість кредиту та детально не надав інформацію про кредит, чим суттєво порушив чинне законодавства, колегія суддів визнає необґрунтованим.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Матеріалами справи не доведено недотримання вимог ч. 2 ст. 207 ЦК України під час укладання оспорюваного договору, а отже жодне право позивачки не порушене, оскільки під час підписання даного договору вона мала змогу ознайомитись із всіма умовами оформлення кредитного договору попередньо.

При цьому, колегія суддів враховує й те, що якщо позивачканалежним чином не ознайомилася із змістом кредитного договору, то в її діях вбачається власна недбалість, що не може слугуватипідставою для зміни договору в односторонньому порядку чи визнання його недійсним.

Отже, доказів, що кредитний договір про надання кредиту від 24 грудня 2007 року є недійсним, або ж що підпис, який міститься у договорі не належить ОСОБА_1, матеріали справи не містять.

Вказане узгоджується й з п.п. 7.12 кредитного договору, яким встановлено, що сторони домовилися вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, позивачка у повному обсязі була обізнана з істотними умовами договору, не заперечувала проти отримання коштів у кредит.

Відповідно до справи, вибір умов кредитування з боку позивачки носив добровільний характер.

За ст.ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст. ст. 627, 638 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За таких обставин, колегія суддів визнає необґрунтованими, безпідставними посилання апеляційної скарги про порушення банком цивільного законодавства під час укладання кредитного договору та угод, які забезпечують виконання останнього.

ОСОБА_1 у повному обсязі погодилася зі змістом договору, отримавши у кредит грошові кошти, в сумі 76500 дол. США, що дорівнює еквіваленту 386325 грн. за курсом НБУ на день укладання договору, зобов'язалася їх повернути до 24 грудня 2037 року.

Встановлено, що протягом чотирнадцяти днів, як то передбачено ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка не звернувся з заявою про відкликання згоди на укладення договору про надання кредиту.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 759/11480/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10929/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Ул'яновська О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.