У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення компенсації втрати частини доходів, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 2 липня 1987 року по 13 червня 2012 року він працював у відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» державного підприємства «Придніпровська залізниця» (далі - ДП «Придніпровська залізниця»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця»). 13 червня 2012 року його було звільнено з роботи на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України.

У день звільнення відповідач з ним повного розрахунку не здійснив та належні йому при звільненні суми не виплатив. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 4 серпня 2015 року стягнуто з ДП «Придніпровська залізниця» на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 66 435 грн 60 коп. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2016 року замінено боржника з ДП «Придніпровська залізниця» на ПАТ «Українська залізниця». Відповідно до виписки з карткового рахунку вищевказана сума була йому виплачена відповідачем лише 27 травня 2016 року.

Вважав, що через несвоєчасну виплату йому заробітної плати відповідач порушив його трудові права, унаслідок чого згідно зі ст. 117 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, просив з товариства стягнути компенсацію втрати частини доходів та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3. просив суд стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на його користь: компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строку їх виплати у розмірі 58 729 грн 07 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 червня 2012 року по 26 травня 2016 року у розмірі 487 263 грн 36 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 328 875 грн 55 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у розмірі 47 276 грн 90 коп. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 3 761 грн 52 коп.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 квітня 2017 року рішення районного суду в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та судового збору змінено. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 318 205 грн 92 коп. без урахування обов'язкових платежів та податків. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 3 654 грн 80 коп. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзіПАТ «Українська залізниця», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем при звільненні позивача належних йому сум не виплачено, рішення апеляційного суду Запорізької області від 4 серпня 2015 року товариством виконано несвоєчасно, унаслідок чого наявні підстави для стягнення з нього середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 червня 2012 року по 27 травня 2016 року та компенсацію за нараховану, але невиплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції. Крім того, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню з урахуванням принципу пропорційності сум компенсації заборгованій сумі, а саме наявні підстави для зменшення суми такої компенсації з 355 925 грн 92 коп. до 328 875 грн 55 коп.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції у частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходив із того, що середньоденна заробітна плата позивача становить 337 грн 44 коп., а не 377 грн 44 коп., а тому за час затримки розрахунку при звільненні за 943 робочі дні стягненню підлягає 318 205 грн 92 коп. При цьому апеляційний суд вважав, що підстави для зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв'язку з істотністю суми заборгованості порівняно із середнім заробітком відсутні.

Такі висновки суду першої інстанції у незміненій при апеляційному перегляді частині та апеляційного суду є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону, а наданим доказам суд дав належну правову оцінку (ст. 212 ЦПК України).

Судом установлено, що з 2 липня 1987 року по 13 червня 2012 року ОСОБА_3 працював у відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця». 13 червня 2012 року ОСОБА_3 було звільнено з роботи на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, за його заявою.

У день звільнення ПАТ «Українська залізниця» повного розрахунку з ОСОБА_3 не здійснило та належні йому при звільненні суми не виплатило.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 4 серпня 2015 року стягнуто з ДП «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_3 заборгованість по виплаті заробітної плати за невикористаний час домашнього відпочинку у розмірі 66 435 грн 60 коп. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2016 року замінено боржника з ДП «Придніпровська залізниця» на ПАТ «Українська залізниця». Відповідно до виписки з карткового рахунку вищевказана сума була виплачена ОСОБА_3 лише 27 травня 2016 року.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в ст. 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: № 6-837цс15 від 23 грудня 2015 року, № 6-113цс16 від 27 квітня 2016 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для усіх судів України.

Судом установлено, що у вересні 2014 року ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до ДП «Придніпровська залізниця» з вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі та просив стягнути з підприємства компенсацію за відповідний період у розмірі 71 873 грн 07 коп. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 4 серпня 2015 року стягнуто з ДП «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_3 заборгованість по виплаті заробітної плати за невикористаний час домашнього відпочинку у розмірі 66 435 грн 60 коп., тобто його вимоги задоволено на 92,4 %. Відповідач не погоджувався з розміром такої компенсації.

Розмір заробітної плати позивача перед звільненням був: у квітні 2012 року - 4 948 грн 16 коп., у травні 2012 року - 6 090 грн 73 коп. (а.с. 108).

Правильно визначивши середньоденний заробіток позивача у розмірі 337 грн 44 коп. і кількість робочих днів затримки у 943 дні, апеляційний суд вірно стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 318 205 грн 92 коп.

При цьому апеляційний суд правильно не знайшов підстав для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки істотність частки суми, на яку мав позивач і яка стягнута судом у порівнянні з його вимогами, становила 92,4 %, і розмір цієї частки значно більший від його середнього заробітку (розміру заробітної плати).

Крім того, суди, стягуючи з відповідача на користь позивача суму втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, вірно керувались положеннями ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», та дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення таких вимог позивача. Суму втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати розраховано відповідно до вимог закону та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2016 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик