Справа № 464/3110/17 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/783/4925/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А.,Шандри М.М.,

секретаря: Симець В.І.

за участю: ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ЛМКП "Львівтеплоенерго" на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 15 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" про стягнення невиплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 15 червня 2017 позов задоволено.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_2 27 199 грн. 07 коп. невиплаченої заробітної плати, які присуджені йому без врахування утримання податків та інших обовязкових платежів, та 2923 грн. 58 коп. витрат на правову допомогу.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» в дохід держави 640 грн. судового збору.

Дане рішення суду оскаржив представник ЛМКП «Львівтеплоенеро» ОСОБА_4 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що судом неповно встановлені обставини справи що мають значення для справи, неповно та неправильно досліджені докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильно визначено правовідносини сторін а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вказує, що накази підприємства про зміни в оплаті праці працівників належать до правових актів локального характеру, котрі містять норми права, які регулюють конкретні правовідносини, є обов`язковими до застосування на підприємстві і видаються директором підприємства за погодженням з первинною профспілковою організацією. Зазначені в позовній заяві накази є чинними, скасованими у встановленому порядку не були. Позивачем не ставилось на розгляд питання чинності вказаних наказів, а встановити факт порушення підприємством трудових прав позивача можливо лише у випадку встановлення невідповідності законодавству наказів про зміну в оплаті праці працівників. Також зазначає, що позивач мав би право вимагати стягнення не донарахованої заробітної плати у встановлені законом строки а саме в трьохмісячний строк, який позивач пропустив, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 червня 2017 року та відмовити в задоволенні позову.

Апелянт в судове засідання не з`явився, хоча про розгляд справи повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України , під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи позов районний суд прийшов до правильного висновку, що діями відповідача ЛМКП «Львівтепленерго» порушено право позивача, а тому з відповідача ЛМКП «Львівтепленерго» на користь позивача ОСОБА_2 слід стягнути заборгованість по заробітній платі за період з січня 2010 року по грудень 2014 року в сумі 27199,07 грн, з яким погоджується колегія суддів виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 працював з 22.07.2008 р. у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді електрослюсаря з ремонту електроустаткування електростанції по четвертому розряду Теплоелектроцентралі №1, з 01.01.2011 р. йому присвоєно пятий розряд та для нього міжрозрядний тарифний коефіцієнт відповідно до займаної ним посади становив по четвертому розряду 1, 35 та по пятому 1,54.

Відповідно до положень ст. 96 КЗпП України, основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки.

Статтею 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що у будь-якому випадку оплата праці при виконанні працівником місячної (годинної) норми праці (обсягу робіт) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. При визначенні, чи не є заробітна плата нижчою від мінімальної, до неї не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

Колективними договорами ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки та на 2012-2013 роки встановлено місячні і годинні тарифні ставки робітників, зайнятих на експлуатації устаткування ТЕЦ-1, теплоцентралі «Північна», теплоцентралі «Південна», РМТМ.

Згідно з Тарифною частиною Територіальної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднання роботодавців та профспілковими об'єднанням Львівської області на 2012-2014 роки встановлено, що оплата праці працівників підприємств житлово-комунального господарства області здійснюється із застосуванням вимог Тарифної частини. Встановлено мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду у розмірі, передбаченому в Галузевій угоді між Міністерством ЖКГ України та ЦК профспілки працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України.

Додатком № 1 до Тарифної частини Територіальної угоди на 2012-2014 роки встановлено коефіцієнт співвідношення мінімальної тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду для працівників, зайнятих на роботах по експлуатації устаткування ТЕЦ в розмірі 1,62. Даним додатком визначено формулу розрахунку місячної тарифної ставки робітника I-розряду за підгалузями та видами робіт: мінімальна з/плата х 1,2 х Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузях та за видами робіт). Додатком № 2 до Тарифної частини Територіальної угоди на 2012-2014 роки встановлено єдину сітку міжрозрядних тарифних коефіцієнтів по підгалузях житлово-комунального господарства, згідно з якою наведений коефіцієнт для працівників 5 розряду становить 1,54.

Директором ЛМКП «Львівтеплоенерго» у 2010-2014 роках видано ряд наказів «Про зміну в оплаті праці працівників», якими встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду .

Наказами ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 21.07.2010 року № 186, від 23.04.2012 року № 150, від 29.04.2013 року № 170, від 30.04.2014 року № 176, від 27.06.2014 року № 264 (а.с. 8-12) встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі, що менше розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2010 рік» на 2012 рік, на 2013 рік, на 2014 рік.

З вищенаведеного вбачається, що відповідач вищевказаними наказами неправомірно зменшував встановлений Законом розмір мінімальної заробітної плати, на основі якого проводив розрахунок мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду, чим порушив трудові права позивача, зокрема на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством.

Наведені обставини встановлені судом у постанові Залізничного районного суду м.Львова ві 14 листопада 2013 року, якою притягнуто до адміністративної відповідальності директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» за вчинення правопорушення , передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП (а.с.140-141)

З наданих позивачем розрахунків вбачається, що відповідач ЛМКП «Львівтепленерго» за період з січня 2010 року по грудень 2014 року заборгував йому 27199,07 грн., з яких: за 2010 рік 1898,94 грн.; за 2011 рік 3325,20 грн., за 2012 рік 7483,55 грн., за 2013 рік 7360,27 грн., за 2014 рік 7131,11 грн. (а.с.123-125).

Так, згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства, Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, установи, організації здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» порушено трудові права ОСОБА_2, зокрема на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством, а тому підставно стягнув заборгованість по заробітній платі в розмірі 27 199, 07 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що до даних правовідносин не може застосуватися положення ч.2 ст.233 КЗпПУ, оскільки в даному випадку має місце спір про оплату праці на який поширюється тримісячний строк звернення до суду, колегія суддів вважає безпідставними виходячи із наступного.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013 надано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці», зокрема, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

З огляду на наведені вище приписи закону і роз'яснення Конституційного Суду України, вимоги позивача про стягнення заробітної плати, яка не була своєчасно нарахована роботодавцем, не обмежуються будь-яким строком.

Колегія суддів не бере до уваги покликання в апеляційній скарзі про те, що апелянт не погоджується із стягненням витрат на правову допомогу із врахуванням наступного.

Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною. Компенсація не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Враховуючи наявність договору про надання правової допомоги, укладеного 25.04.2017р. між адвокатом ОСОБА_3В та ОСОБА_2 (а.с. 45), розрахунку витрат на правову допомогу (а.с. 158) та квитанції про сплату (а.с. 159), колегія суддів приходить до висновку, що районний суд обґрунтовано стягнув витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвокатів, у розмірі 2 923, 58 грн. з відповідача.

Вищезазначені доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.4 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ЛМКП «Львівтеплоенерго» - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді