Ухвала

іменем україни

21 серпня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Кіровоградська державна нотаріальна контора № 1, про усунення від права спадкування за законом та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 з урахуванням доповнень на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 22 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він із сусідами: ОСОБА_9 і ОСОБА_10, які проживали за адресою: АДРЕСА_1, жили як одна сім'я та позивач за ними доглядав, а саме: купував продукти, ліки і допомагав вести їхнє підсобне господарство. 30 серпня 2015 року ОСОБА_10 померла, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер і ОСОБА_9 Позивач зазначив, що він одноособово організував та поніс всі витрати, пов'язані з похоронами сусідів, оформив всі необхідні документи. Після відкриття спадщини після смерті сусідів позивач звернувся до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. Зазначив, що нотаріусом Кіровоградської державної нотаріальної контори № 1 позивача було усунуто від прийняття спадщини, так як із відповідними заявами про прийняття спадщини звернулися родичі сусідів як спадкоємці за законом. Проте, як зазначив позивач, родичі, які за законом могли бути спадкоємцями з 2005 року після смерті сина спадкодавців, не лише ухилялися від надання допомоги спадкодавцям, а навіть не навідувалися, незважаючи на вік та стан здоров'я спадкодавців.

Посилаючись на вказане, просив установити факт спільного постійного проживання однією сім'єю, спільного ведення господарства та спільного утримання будинковолодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, його разом із ОСОБА_9 і ОСОБА_10 із вересня 2005 року по момент відкриття спадщини, яка відкрилась після їхньої смерті; усунути від прийняття спадщини за законом, яка відкрилася після смерті ОСОБА_10 та ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та будь-яких інших родичів спадкодавців; визнати право власності на спадкове майно, яке належало на момент смерті ОСОБА_10 та ОСОБА_9, за позивачем.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 22 грудня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі з урахуванням доповнень ОСОБА_4, не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, просить передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Статтею 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини.

За приписами ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти, а також інші особи, які ухились від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилилась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі і тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Згідно з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у п. 6 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови у позові про усунення від права на спадкування. Правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема і тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також встановивши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Так, на підставі зібраних у справі доказів суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено сукупність обставин, за яких можливе усунення від права на спадкування відповідачів відповідно до вимог ст. 1224 ЦК України, а саме: ухилення відповідачів від надання спадкодавцям ОСОБА_9 допомоги при можливості її надання, що характеризується умисною формою вини; перебування спадкодавців у безпорадному стані та потребу спадкодавців ОСОБА_9 у допомозі саме цих осіб.

Суд належно оцінив подані позивачем докази на обґрунтування свого позову, а саме: докази оплати комунальних послуг після смерті спадкодавців від їх імені за 2016 рік та рішення від імені ОСОБА_9 і ОСОБА_10 від 14 січня 2016 року про те, що вони вирішили, що їхнім спадкоємцем буде ОСОБА_4, які підписані самим ОСОБА_4

Таким чином, суд правильно вважав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач проживав однією сім'єю зі спадкодавцями ОСОБА_10 і вів із ними спільне господарство.

Розглядаючи указаний позов, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 57-60, 64, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди надали належну оцінку зібраним у справі доказам, достатньо повно установити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Підстав вважати помилковими висновки судів по суті вирішеного спору колегія суддів не вбачає.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що під час розгляду справи відповідачем ОСОБА_5 надавалися суду нещирі та брехливі пояснення, чим введено суд в оману, не підтверджено матеріалами справи, а згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Таким чином, крім пояснень сторін судом враховано й надано належну оцінку за правилами ст. 212 ЦПК України й іншим доказам з урахуванням вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Разом із тим за змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів по суті вирішеного спору та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко