АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року м. Дніпро

26 січня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.

при секретарі - Григор'євій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

25 березня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, про стягнення суми боргу. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 21 лютого 2011 року між ним та ОСОБА_3 укладено в простій письмовій формі договір позики на суму 47 820 грн. Відповідно до даного договору позичальник, тобто відповідач, зобов'язаний повернути всю суму позики за першою вимогою позикодавця (позивача). 12.12.2012 року позивач надіслав відповідачу вимогу про повернення коштів, проте відповідач вимогу проігнорувала, кошти не повернула, у зв'язку з чим, позивач вимушений був повторно звернутись до відповідача, надіславши 13.02.2013 року ще одну вимогу. На обидва листи-вимоги відповідач відповідей не надала, кошти не повернула, що стало приводом звернення до суду з цим позовом. Пунктом 16 договору позики визначено, що у випадку порушення п.4 договору, позичальник сплачує кредитору 100% річних, інфляційне збільшення суми борги. Позивачем здійснено розрахунок пені, інфляційного збільшення, 100% річних з 16.01.2013 року, виходячи з того, що це є наступним днем за спливом місячного строку з надіслання першої вимоги на адресу відповідача. Вточнивши позов, просив суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 47 820 грн., 100 відсотків за період з 16.01.2013 року по 08.04.2016 року до 154 465,15 грн., пеня за період з 16.01.2013 року по 08.04.2016 року - 46 095,16 грн., інфляційне збільшення за період з 16.02.2013 року по 08.04.2016 року - 38 521,30 грн. та судові витрати. (том 1 а.с. а.с. 4-5, 202,241).

Відповідач ОСОБА_3 не погодившись з позовом звернулась до суду із зустрічним позовом, відповідно до якого просила визнати недійсним договір позики від 21.02.2011 року, укладений між нею та ОСОБА_2. В обґрунтування позову зазначила, що позика за оспорюваним договором є безпроцентною, а штрафні санкції у формі пені чи 100% річних, інфляційного збільшення є альтернативною мірою відповідальності, на вибір кредитора. Укладений між сторонами правочин не відповідає дійсній волі сторін, оскільки правовідносини між ними виникли з приводу оформлення права власності на об'єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 та вказана в договорі сума мала бути внеском на фінансування інвентаризації, оформлення технічного паспорту. На момент укладення договору, вона була вагітна, а 28.03.2011 року народила дитину. Вагітність проходила складно та вона не могла в повній мірі керувати своїми діями та усвідомлювати їх. Зазначає, що взагалі не пам'ятає як підписувала договір позики. Якщо б не її стан вагітності, що зумовив неможливість усвідомлювати свої дії, вона б ніколи не уклала оспорюваний договір, оскільки він є безстроковим, до першої вимоги, та ним встановлена надмірна відповідальність за його порушення у виді штрафних санкцій - 100% річних. Зазначає, що укладення договору позики взагалі не мало для неї ніякого сенсу, тому, посилаючись на ч.ч.1,2 ст.203 ЦК України, ч.1, ч.3 ст.215 ЦК України, ст.233 ЦК України, просить визнати його недійсним (том 2 а.с.228-231).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу - задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 21.02.2011 року в розмірі 47 820 грн., пеню в розмірі 8 316,75 грн., 100% річних в розмірі 119 484,49 грн., інфляційні втрати в розмірі 38521,30 грн., а всього 214 142,54грн.

В решті позову - відмовлено та вирішено питання щодо судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним - відмовлено в повному обсязі (том 2 а.с. 17-20).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов задовольнити (том 2 а.с. 27-31).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 лютого 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено у простій письмовій формі договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передано, а позичальником ОСОБА_3 отримано у борг 47 820 грн., які позичальник зобов'язалася повернути на першу вимогу позикодавця, відповідно до п.4 договору.

Відповідно до п.7 договору позики, його підписанням позичальник засвідчує факт одержання коштів, а згідно п.5 договору, позичальник має право в будь-який час повністю або частково достроково повернути позику, при цьому позикодавець зобов'язаний прийняти таке дострокове виконання та надати розписку про одержання відповідної суми.

Відповідно до п.16 цього договору, у випадку порушення позичальником п.4 договору, позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення повернення позики. Також, позичальник, у випадку порушення ним п.4 договору, сплачує позикодавцю 100% річних за користування чужими грошовими коштами та інфляційне збільшення суми позики.

Згідно п.17 договору, останній складений сторонами при повному розумінні його умов та термінології українською мовою, у двох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одному для кожної сторони.

12 грудня 2012 року позивачем на адресу відповідача надіслано досудову вимогу про сплату коштів, про що свідчить текст вимоги, опис вкладення та квитанція Укрпошти. Оскільки відповідачем не було вжито жодних заходів щодо повернення боргу, позивачем 13 лютого 2013 року вдруге було надіслано вимогу про сплату боргу на адресу відповідача.

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову суд 1 інстанції виходи з того, що ОСОБА_3 не спростовано укладання та підписання спірного договору, правову природу якого підчас підписання вона розуміла. Факт підписання спірного договору щодо приховання іншого правочину, підписання його у безпорадному стані, під примусом, на невигідних для себе умовах, у стані недієздатності, ОСОБА_3 не доведено.

Вказані висновки суду відповідають вимогам закону і підтверджуються матеріалами справи.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України.

Ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до ч. 1 ст.. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Так, зі справи вбачається, що ставлячи питання про визнання спірного правочину недійсним, ОСОБА_3 як на правову підставу своїх позовних вимог посилається на ч.ч.1, 2 ст.203 ЦК України, ч.1, ч.3 ст.215 ЦК України, ч. 1 ст. 231 та ч.1 ст.233 ЦК України, та зазначає що спірний правочин було вчинено для приховування іншого правочину, під впливом помилки, проти її волі та під впливом тяжкої для неї обставини , не маючи до того ж необхідний обсяг цивільної дієздатності, оскільки у неї була складна вагітність і вона взагалі нічого не пам'ятає.

Однак, ОСОБА_3 не надано суду належних доказів на підтвердження свої позовних вимог, а згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета.

ОСОБА_3 не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої позовні вимоги та не надала суду належних та допустимих доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

При цьому ОСОБА_3 лише обмежелася переліченням різних норм права щодо визнання правочину недійсним, які мають різні підстави щодо цього, належним чином їх не обгрунтувавши та недовівши жодну з них.

Задовольняючи частково позовні вимоги первісного позову, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідач, підписавши договір позики від 21.02.2011 року, підтвердила факт отримання коштів та прийняла на себе обумовлені договором зобов'язання, які нею залишаються невиконаними, а позика - неповернутою, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача належить стягнути суму боргу - 47 820 грн., пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 10.10.2013 року по 10.10.2014 року (в межах річного строку) в сумі 8316,75 грн., 100% річних за період з 10.10.2013 року по 08.04.2016 року (кінцева дата - згідно уточненого позову) в сумі 119 484,49 грн., а також інфляційні втрати за той же період в сумі, визначеній позивачем - 38 521,30 грн.

При цьому, судом враховано, що доказів отримання відповідачкою вимог, надісланих позивачем, матеріали справи не містять, а з урахуванням посилання відповідачки у заяві про скасування заочного рішення, що його копія нею отримана 09.10.2013 року і саме з цього часу їй стало відомо про вимоги позивача до неї, а тому нарахування відсотків, пені та індексу інфляції судом розраховано з 10.10.2013 року.

Також, вирішуючи питання про стягнення суми індексу інфляції, суд, враховуючи положення ст.11 ЦПК України, виходячи з суми заявленої позивачем в розмірі 38 521, 30 грн., прийшов до висновку про стягнення саме цієї суми за період з 10.10.2013 року по 08.04.2016 року, оскільки позивачем хоча й було збільшено позовні вимоги, але він просив стягнути саме 38 521,30 грн., хоча за період з 10.10.2013 року по 08.04.2016 року інфляційне збільшення на суму 47 820 грн. становить 40 024,63 грн., що більше заявленої у позові суми, що виключає можливість її стягнення.

Вказані висновки суду також відповідають вимогам закону і підтверджуються матеріалами справи.

Так, відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України встановлено порядок відповідальності за порушення грошового зобов'язання, а саме: боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Зі справи вбачається, що відповідачкою було допущено порушення умов договору, у зв'язку з чим сума позики підлягає поверненню, а виходячи з умов договору та конкретних обставин по справі, починаючи з 10.10.2013 року - з урахуванням відсотків, індексу інфляції та пені (розмір якої судом визначено в межах 1 року, але в цій частині позивачем не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється, як і період з якого нараховуються відсотки, пеня і індекс інфляції).

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, а тому повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

За змістом ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов'язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України.

Доводи апелянта щодо приховання іншого правочину з фінансування землевпорядних та інвентаризаційних робіт, є безпідставними, оскільки замовником таких робіт позивач не є, а трьохстороння угода щодо фінансування робіт з оформлення права власності на об'єкти нерухомості по вул. Береговій в м. Дніпрі, з додатком до неї, не підписана жодною стороною, отже, не є укладеною.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2, скористався нестійким емоційним та фізичним станом апелянта та вкрай незадовільним станом її здоров'я оскільки вона на час підписання договору перебувала на останньому місяця вагітності, яка проходила досить складно, колегія суддів не бере до уваги, оскільки норми діючого законодавства не визначають вагітність, як правову підставу визнання правочинів не дійсним, оскільки вагітність це фізіологічний процес, а відповідно до цього, вагітність не є підставою визначення її, як фактора обмеження дієздатності, тощо. На момент укладання спірного договору рішення яке б обмежувало дієздатність ОСОБА_3 або яким було б визнано її недієздатною, відсутнє, а тому підписавши договір відповідачка чітко усвідомлювала його правові наслідки для себе.

У правовому висновку про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Отже, власноручно написана відповідачем розписка, оригінал якої знаходився у позивача та був долучений до матеріалів справи, є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів.

Спірний договір, судом недійсним не визнаний, а тому згідно зі ст.. 204 ЦК України, він є правомірним, та підлягає виконанню відповідно до його змісту та закону.

Так, зі змісту договору вбачається, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцю позику за першою вимогою позикодавця (п.4). У випадку порушення позичальником п.4 договору, позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення повернення позики. Також, позичальник, у випадку порушення ним п.4 договору, сплачує позикодавцю 100% річних за користування чужими грошовими коштами та інфляційне збільшення суми позики (п.16).

Таким чином, підписавши даний договір, позикодавець погодилася з умовами договору, в тому числі з умовами п. п. 4, 16, які підлягають виконанню, а отже доводи апелянта щодо безпідставного стягнення відсотків пені та інфляційних витрат є необґрунтованими та спростовуються зазначеними умовами договору, і є особистим трактування змісту договору.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: