АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/3593/16-ц 22-ц/774/1020/К/17
Справа № 212/3593/16-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/1020/К/17 Пустовіт О.Г.
Категорія № 59 (ІV ) Доповідач Бондар Я.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретаря: Видрик А.А.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 -ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у березні 2016 року він домовився із ОСОБА_6 про надання послуг з ремонту транспортних засобів. За вказані послуги починаючи з 23.03.2016 по 29.04.2016 він сплачував шляхом перерахунку на картковий рахунок, суми що були попередньо узгоджені з ОСОБА_7.

В травні 2016 року ОСОБА_7 повідомив, що жодної оплати не отримував. Під час проведення перевірки, встановлено, що кошти помилково були направлені іншій особі, а саме відповідачу по справі ОСОБА_4.

Добровільного повернути кошти у сумі 269000 грн. ОСОБА_4 відмовляється. Жодних підстав для отримання відповідачем вищезазначених коштів, не існує.

Посилаючись на ст.1212 ЦК України, як безпідставне отримання ОСОБА_4 коштів, позивач просить суд стягнути з відповідача 269000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 лютого 2017 року, в якому усунуто описку ухвалою суду від 09 березня 2017 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 269000 грн. та судові витрати у сумі 2 90 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог.

Зокрема вважає, що судом не взято до уваги, що між сторонами укладено договір позики, тому кошти ОСОБА_2 було перераховано на рахунок з ОСОБА_4 не безпідставно, а в рахунок повернення позики.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 просить рішення суду,як законне та обґрунтоване залишити без змін, а апеляційну скаргу- без задоволення.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача та його представника в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у зв'язку із його відсутністю за межами країни, колегія суддів не вважає поважною підставою, оскільки згідно укладеного договору на надання правової допомоги від 01 травня 2017 року його інтереси представляє ОСОБА_5, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про що свідчить судова розписка. Крім того, за заявою представника відповідача 13 червня 2017 року розгляд справи було відкладено. З урахуванням тривалого часу розгляду справи в суді апеляційної інстанції колегія суддів вважає недоцільним відкладати її розгляд.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно наданих позивачем ОСОБА_2 платіжних доручень: № 246 від 23.03.2016 - сума 15 000,00 гривень, № 250 від 24.03.2016 - сума 10 000,00 гривень, № 265 від 25.03.2016 - сума 10 000,00 гривень, № 256 від 25.03.2016 - сума 10 000,00 гривень, № 275 від 01.04.2016 - сума 20 000,00 гривень, № 279 від 04.04.2016 - сума 12 500,00 гривень, № 282 від 04.04.2016 - сума 12 500,00 гривень, № 303 від 08.04.2016 - сума 22 500,00 гривень, № 308 від 08.04.2016 - сума 22 500,00 гривень, № 330 від 18.04.2016 - сума 22 500,00 гривень, № 332 від 18.04.2016 - сума 22 500,00 гривень, № 337 від 22.04.2016 - сума 22 500,00 гривень, № 340 від 25.04.2016 - сума 22 500,00 гривень, № 365 від 29.04.2016 - сума 45 000,00 гривень, ОСОБА_4 на його рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 були перераховані кошти в загальній сумі 270 000,00 гривень, копії платіжних доручень долучені до матеріалів справи.

Згідно долученої до матеріалів справи копії розписки від 26.12.2015, мовою оригіналу: «… ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (паспорт серія НОМЕР_2, виданий Інгулецьким РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області 03 жовтня 1997 року, який зареєстрований та проживає АДРЕСА_1), отримав кошти в сумі 269 000,00 грн. (двісті шістдесят дев'ять тисяч гривень) від громадянина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, (паспорт серія НОМЕР_3, виданий Жовтневим РВ у м. Кривий Ріг ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, 07 червня 2013 року, який зареєстрований та проживає АДРЕСА_2). ( а.с.83).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначив, що відповідачем ОСОБА_4 кошти отримано безпідставно, як помилково надіслані на його картковий рахунок.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції керувався ст.1212 ЦК України та дійшов висновку, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 кошти шляхом перерахування на його картковий рахунок без належних правових підстав, тому грошові кошти підлягають поверненню.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався ст. 1212 ЦК України яка передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуде майно зобов'язана повернути потерпілому це майно, у тому числі і тоді, коли підстава, па воно набуте, згодом відпала. При цьому не має значення чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Однак, колегія суддів не погоджується із даним висновком суду, оскільки він не відповідає письмовим матеріалам справи та дослідженим судом доказам.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на укладання із ОСОБА_7 договору про надання послуг з ремонту транспортних засобів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ні позивачем ОСОБА_2, ні його представником не надано жодного належного та допустимого доказу на існування угоди про надання послуг з ремонту транспортних засобів між ним та ОСОБА_7 Не надано кошторисної документації про їх вартість, обсяг робіт та термін їх виконання. Не надано доказів, що вартість виконаних робіт відповідає вартості перерахованих коштів. Дозвільних документів виданих на ім'я ОСОБА_7 про право на надання зазначених позивачем послуг та їх фактичне виконання. Або акти виконаних робіт.

Колегія суддів, критично відноситься до пояснень представника позивача про існування договірних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на виконання яких, було здійснено перерахування коштів, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, у позовних вимогах, в редакції від 23 червня позивач посилався на попередню домовленість щодо майбутніх угод саме із відповідачем ОСОБА_4 ( а.с.1-2).

Колегія суддів з огляду на текст розписки від 26 грудня 2015 року надрукованої власноручно позивачем ОСОБА_2 та скріпленою його підписом, вважає , що між сторонами склались договірні правовідносини, стосовно виконання ОСОБА_2 договору позики за розпискою.

Колегія суддів вважає хибним висновок суду першої інстанції про неналежність, як доказу існування між сторонами договірних правовідносин, розписки про отримані кошти. Висновок суду про не підписання розписки позивачем ОСОБА_2 ґрунтується на припущеннях. Дані висновки можливо встановити лише експертним шляхом, тому є передчасними. Також, помилковим є висновок суду про відсутність між сторонами договірних відносин відсутність на розписки підписку ОСОБА_4

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Колегія суддів звертає увагу, що на платіжних дорученнях, наданих позивачем ОСОБА_2, в підтвердження перерахування коштів, зазначено призначення платежу, а саме: поповнення картки ОСОБА_4, що спростовує посилання позивача, що він не був обізнаний про перерахунок коштів на ім'я відповідача. ( а.с.20).

Також колегія суддів з урахуванням тексту розписки, згідно якої позивачем кошти повернуто на рахунок відповідача у розмірі 269000 грн. обумовленому в тексті розписки про отримання коштів, а також останній платіж проведено 29 квітня 2016 року, що співпадає із строком виконання боргових зобов'язань, також зазначеного у розписці до 30 квітня 2016 року. Колегія суддів вважає доведеним факт виконання позивачем боргових зобов'язань, а тому підстави для задоволення позову та стягнення з ОСОБА_4 коштів, як безпідставно отриманних колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного , колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без урахування обставин справи, із порушенням норм матеріального та процесуального законодавства, тому на підставі п.п.1,3. Ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено.

Згідно матеріалів справи за розгляд справи в суді апеляційної інстанцій ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 2959грн., який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь відповідача.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст.309, ст.ст.313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір за розгляд апеляційної скарги у сумі 2959грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді :