Справа № 374/88/16-ц Головуючий у І інстанції Потапенко А. В.
Провадження № 22-ц/780/5305/17 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 53 23.11.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

23 листопада 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Таргоній Д.О.,

при секретарі Марченку Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ржищівського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року у справі за позовомОСОБА_2 до Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство» Кагарлицької виправної колонії № 115 Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області, третя особа - директор державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство» Кагарлицької виправної колонії № 115 Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області Юрченко Олександр Миколайович про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернуласядо суду із вказаним вище позовом,який мотивувала тим, що вона з 15 липня 2014 року працювала в Державному підприємстві «Сільськогосподарське підприємство» Кагарлицької виправної колонії № 115 на посаді бухгалтера. Наказом від 10 березня 2016 року її було звільнено зроботи за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Вважала, що її звільнення проведено з порушенням норм діючого трудового законодавства, а вона підлягає поновленню на роботі. Так, 9 березня 2016 року будучи вагітною та через поганий стан здоров'я, вона в телефонному режимі повідомила керівника підприємства про необхідність звернення до лікаря-гінеколога на медичне обстеження із подальшим складенням заяви про надання відпустки за свій рахунок, на що останній дав згоду. 11 березня 2016 року, коли вона вийшла на роботу, її не допустили до виконання трудових обов'язків та повідомили про звільнення із 10 березня 2016 року за прогул без поважних причин, видали трудову книжку і наказ про звільнення.

Крім того, діями відповідача їй завдано моральної шкоди, оскільки вона втратила нормальні життєві зв'язки, повинна прикласти додаткові зусилля, щоб опанувати свій моральний та фізичний стан та організувати і налагодити свій звичайний спосіб життя.

У зв'язку із наведеним просила поновити її на роботі в ДП «Сільськогосподарське підприємство» Кагарлицької ВК № 115 на посаді бухгалтера, стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також компенсацію завданої моральної шкоди в сумі 37000 грн.

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_2 на роботі в ДП «Сільськогосподарське підприємство» Кагарлицької ВК № 115 УДПС України в м.Києві та Київській області на посаді бухгалтера. Стягнуто із Державного підприємства на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 10 березня по 28 квітня 2016 року у розмірі

3725,58 грн. (без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів) та кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 15000 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням ОСОБА_2 і ДП «Сільськогосподарське підприємство» Кагарлицької ВК № 115подали апеляційні скарги.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року апеляційні скарги обох сторін відхилені, а рішення суду першої інстанції залишене без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року касаційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково. Ухвала апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасована, а справа в цій частині направлена на новий розгляд до апеляційного суду.

В іншій частині ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року залишено без змін.

Отже, на даний час предметом розгляду апеляційним судом є апеляційна скарга ОСОБА_2 в частині неправильності стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає в частині стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі.

Так, поновлюючи ОСОБА_2 на роботі та обраховуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із середньоденного заробітку позивачки 150,61 грн., який вирахував додавши заробіток позивачки за два останні місяці роботи - січень і лютий 2016 року та розділивши отриману суму на 40, тобто кількість робочих днів у січні-лютому 2016 року.

При цьому, визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд помножив середньоденний заробіток 150,61 грн. на 36 днів і від отриманого добутку відняв розмір допомоги по тимчасовій непрацездатності 1696 грн., отримавши 3725,58 грн., які і стягнув на користь позивачки.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на вимогах закону.

За правилами ч.2 ст.235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до приписів ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно п.5 розділу ІV вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які не підлягають урахуванню при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу, зокрема згідно п.4 не враховуються: матеріальна допомога, виплати за щорічну і додаткову відпустки та допомога у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю.

Саме така правова позиція щодо способу обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу викладена в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-648цс15, та від 23.12.2015 року у справі № 6-1093цс15, які згідно зі ст. 3607 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Отже згідно зазначених норм середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати, отриманої за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні, на число цих відпрацьованих робочих днів.

Суд першої інстанції вказаних приписів закону не врахував та не звернув уваги, що з 14 січня по 29 січня 2016 року та з 23 лютого по 3 березня 2016 року позивачка перебувала на лікарняному, що підтверджено листками про тимчасову непрацездатність, а з 8 лютого по 21 лютого 2016 року перебувала в щорічній відпустці.

Вказані дні тимчасової непрацездатності та відпустки позивачки не є відпрацьованими нею робочими днями, а відтак як ці дні, так і проведені в ці періоди виплати згідно приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати не мають враховуватися при обчисленні середньоденноїзаробітної плати позивачки.

Крім того, при визначенні загальної суми заробітку, що підлягає виплаті позивачці за час вимушеного прогулу із 10 березня 2016 року по 28 квітня 2016 року, суд помилково помножив середньоденний заробіток на кількість робочих днів в період вимушеного прогулу - 36, а не насередньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді, як на це вказує абз.2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні.

Визначаючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню колегія суддів керується наступним.

Встановлено, що у січні-лютому 2016 року позивачка фактично відпрацювала 13 робочих днів (решту часу перебувала на лікарняному та у відпустці).

У січні-лютому 2016 року їй загалом було виплачено 8942,69 грн., а саме - 3817,09 грн. у січні і - 5125,60 грн. у лютому, що стверджується наданою відповідачем довідкою із зазначенням розмірів та видів виплат, з яких складається заробіток (а.с.59).

Відповідно до п.4 розділу ІІІ Порядку колегія суддів віднімає від вказаної суми виплати, які не підлягають урахуванню при обчисленні середньої заробітної плати, а саме: виплачені позивачці в цей період матеріальну допомогу - 2918,37 грн. (підпункт «б» абз.1 п.4), оплату основної відпустки - 2103,86 грн. та допомогу у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю - 1410,18 грн. (абз.2 п.4).

Отже, оплата за фактично відпрацьований позивачкою час у січні-лютому 2016 року складає 2510,28 грн., яку ділимо на 13 відпрацьованих днів і отримуємо середньоденний заробіток позивачки, який становить 193,10 грн.

Для визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно помножити середньоденну заробітну плату на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді, яке розраховане згідно графіку роботи підприємства (а.с.45) і відповідно до приписів абз.2 і 3 п.8 Порядку та становить 32 дні.

Отже, помноживши середньоденну заробітну плату позивачки 193,10 грн. на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді 32 отримаємо середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6179,20 грн., який підлягає стягненню на користь позивачки.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволитичастково.

Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, стягнувши із Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство» Кагарлицької виправної колонії № 115 Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області накористь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6179 гривень 20 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді: