Провадження № 2/520/9686/17
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Калініченко Л.В.
при секретарі Єгоровій Н.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом
третя особа - Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області,
про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України,
13.11.2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, в якому просить суд: надати дозвіл на виїзд за межі території України малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт громадянина України НОМЕР_3, виданий Шевченківським ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 21 жовтня 2009 року), без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, до Італійської Республіки, з 01 грудня 2017 року по 01 грудня 2018 року.
Позивач у позові в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 16.10.2009 року вона з відповідачем ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі, зареєстрований у Другому Приморському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 546.
За час перебування у шлюбі у них народилась дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Також позивачка зазначила, що від попереднього шлюбу у неї є син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, який мешкає у їх з відповідачем сім'ї.
Батьком її сина є громадянин Республіки Італії - ОСОБА_6, який мешкає в Італії в м. Галларате.
Позивачка зазначила, що має намір привезти сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, до Італії для його спілкування з батьком та іншими родичами. У поїздку має намір взяти разом з собою дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Також позивачем зазначено, що на цей час розслідування вказаних матеріалів кримінального провадження триває. ЇЇ чоловіка ОСОБА_2 оголошено в розшук.
Відсутність її чоловіка та батька дочки ОСОБА_7 - ОСОБА_2, як стверджує позивачка, підтверджується і вербальною нотою від 11.10.2017 р. з №001609, надісланою посольством Італії до Міністерства закордонних справ України по запиту батька її старшого сина ОСОБА_6, в якій зазначено, що вона ОСОБА_1 не має можливості через те, що сталося з її чоловіком, поїхати до Італії з сином та молодшою донькою, оскільки не в змозі отримати згоду батька доньки для виїзду останньої за межі України.
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.
В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з'явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, 24.11.2017 року надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує.
Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Відповідач ОСОБА_2 повторно у судове засідання не з'явився, про час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини поважності неявки суд не сповістив.
Відповідно до ст.74 ЦПК України, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Частиною 3 ст. 76 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею.
Згідно з даних зазначених в паспорті громадянина України НОМЕР_4, виданого 23 вересня 1997 року Малиновським РВ УМВС України в Одеській області на ім'я ОСОБА_2, вбачається, що останній з 30.03.2005 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3.
Судом судові повістки на ім'я ОСОБА_2 направлялась саме за вказаною адресою зареєстрованого місця проживання, однак уся поштова кореспонденція поверталась на адресу суду без вручення з зазначенням, що ОСОБА_2 за вказаною адресою відсутній, двері не відчиняються, вдома не було.
Суд також зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуюче вищевикладене, а також, що відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, та у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справіта постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.
У судовому засіданні встановлено, що 16 жовтня 2009 року Другим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюбі між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, яка змінила прізвище на «ОСОБА_1», актовий запис №546 від 16 жовтня 2009 року.
Сторони за час перебування у шлюбі мають малолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_5, виданим Другим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1226 від 01 грудня 2009 року.
Також судом встановлено, що позивачка є матір'ю малолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_6 виданим 26 квітня 2007 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №19 від 30 січня 2007 року.
Позивачка зазначила, що мала намір виїхати з малолітніми дітьми до Італії, де мешкає батько малолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5, - ОСОБА_6 та її чоловік ОСОБА_2 повинен був надати їй згоду на виїзд спільної доньки ОСОБА_3 за кордон, однак 15.09.2017 року невстановлені особи з приміщення прийому вторинної сировини, за адресою: АДРЕСА_2, викрали її чоловіка, у зв'язку з чим, на цей час отримати дозволу відповідача вона не має можливості.
Вищевикладені обставини, стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Згідно зі ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.
Згідно зі ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які ним уповноважені.
Згідно з п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, встановлено, що виїзд за межі громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків, піклувальників та в їх супроводі або у супроводі осіб, уповноважених ними.
Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 вбачається виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.
Отже, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.
Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно листа Портофранківського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області від 10.11.2017 року за №36/2-2639 повідомлено, що 15.09.2017 року ОСОБА_1 звернулась до Портофранківського відділення поліції Приморського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області з заявою по факту викрадення її чоловіка - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6.
У вищезазначеному листі повідомлено, що станом на день надання відповіді розслідування вказаних матеріалів кримінального провадження триває. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, оголошено в розшук.
На підставі вищевикладених обставин, суд вважає встановленим, що у позивача ОСОБА_1 існують об'єктивні перешкоди в можливості виїхати з малолітньої дочкою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до Італійської Республіки, у зв'язку з зникненням її чоловіка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, з невідомих на цей час підстав.
Суд зазначає, що відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
У силу ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними права батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 р. року по справі «Хант проти України»).
Відповідно до 2 принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинні бути забезпечені спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б йому розвиватися фізично, розумово, морально та духовно.
Згідно з ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці.
Охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає: забезпечення належних умов для охорони здоров'я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного, та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-педагогічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності.
Відповідно до частин 1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до вимог ст.141 СК України, мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Згідно із ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські праві не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
У відповідності до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
На підставі викладеного, суд вважає за необхідне зазначити, що як вже було зазначено, позивачка має малолітнього сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5, батьком якого є ОСОБА_6, громадянин Італійської Республіки, мешкаючий в м. Галларате.
Відсутність спілкування батька дитини зі своїм сином порушує основні принципи виховання дитини.
Судом враховується, що тимчасове перебування дітей, як малолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в різних країнах світу, ознайомлення їх з різними культурами, огляд архітектурних та інших визначних пам'яток буде сприяти освітньому вихованню та культурному розвитку дітей.
Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону.
Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому , що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежени й час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання . Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків , адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини здругим з батьків, порядку участі у вихованні дитини , а також зміну звичайного соціального , культурного , мовного середовища дитини , що впливає на її подальше життя , розвиток і виховання.
Судом враховується, що надані до суду документи не надають можливості встановити, що виїзд за кордон дитини пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю, а тому суд вважає, що внаслідок ухвалення рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 право батька на піклування, спілкування чи виховання дітей жодним чином не порушується і не обмежується.
Також суд зазначає, що наведені вище норми права не містять такого положення, що на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України дитині, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, дозволяється разовий виїзд дитини, і для кожної наступної короткострокової поїздки необхідно отримання нового рішення, у разі, якщо батько (мати) відмовиться від надання дозволу на виїзд своєї дитини за межі України, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язків відносно своїх дітей, зокрема, ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.
Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.
Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, враховуючи виключно інтереси дитини, суд вважає за можливе надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт громадянина України НОМЕР_3, виданий Шевченківським ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 21 жовтня 2009 року), без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, до Італійської Республіки, з 01 грудня 2017 року по 01 грудня 2018 року.
Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.
З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивачем в позові не заявлені вимоги щодо відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.
Керуючись ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 212-215, 224-228, 292, 294 ЦПК України, Декларацією прав дитини від 20 листопада 1959 року, Законом України «Про охорону дитинства», ст. 313 ЦК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України - задовольнити.
Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт громадянина України НОМЕР_3, виданий Шевченківським ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 21 жовтня 2009 року), без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_3, паспорт НОМЕР_4, виданий 23 вересня 1997 року Малиновським РВ УМВС України в Одеській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2), до Італійської Республіки, з 01 грудня 2017 року по 01 грудня 2018 року.
Рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача шляхом звернення із заявою про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня оголошення ухвали про залишення заяви без задоволення.

Головуючий Калініченко Л. В.