Справа № 716/780/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.08.2017 Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді - Пухарєвої О.В.,

секретарів - Климус Г.В., Кулька О.М., Якимик К.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Заставна цивільну справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач фізична особа - підприємець ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 25324,85 доларів США, що в еквіваленті по офіційному курсу НБУ від 27.05.2016 становить 635652,47 грн.

В обґрунтування вимог посилається на те, що 31.05.2013 він, як фізична особа - підприємець передав у власність ОСОБА_2 товар на загальну суму 635652,47 грн., що підтверджується видатковими накладними від 31.05.2013, а саме: № СТ-0011265 та № СТ-0011225.

В свою чергу ОСОБА_2 на підтвердження отримання товару того ж числа в присутності двох свідків видав йому боргову розписку, відповідно до якої зобов'язався розрахуватися за отриманий товар до 31.12.2013. Проте станом на 31.12.2013 відповідач не здійснив жодних розрахунків з ним за отриманий товар. Позивач посилається на те, що 13.03.2016 направив відповідачу вимогу №1 від 12.05.2016 щодо виконання грошового зобов'язання на суму 641368,62 грн., якою вимагав виконати свої зобов'язання до 24.05.2016. На зазначену дату відповідач так і не виконав свої зобовязання. Оскільки відповідач взятих на себе зобовязань не виконує, позивач просив стягнути заборгованість в сумі 635652,47 грн. та судовий збір в розмірі 6356,53 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовну вимогу підтримав повністю. Суду пояснив,що заборгованість відповідача перед позивачем утворилася внаслідок порушення ОСОБА_2 договору купівлі-продажу сантехнічних приладів, який був укладений 31.05.2013 між позивачем та відповідачем у спрощений спосіб. На виконання досягнутих умов та взаємної згоди між сторонами були укладені видаткові накладні

від 31.05.2013 № СТ-0011265 та № СТ-0011225. Відповідно до укладеного договору та на підставі зазначених документів ФОП ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2І отримав товар, визначений у видаткових накладних та зобовязався за нього розрахуватися, про що ОСОБА_2 додатково написав боргову розписку на підтвердження договору про отримання товару, згідно якої він зобовязався сплатити кошти за отриманий товар до 31.12.2013. Представник позивача посилався на те, що в порядку досудового врегулювання спору відповідачу направлялися вимоги щодо повернення боргу, однак вони були залишені без реагування.

Відповідач та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали. Представник відповідача суду пояснила, що ОСОБА_2 до 2012 року працював у ФОП ОСОБА_4 менеджером. 31.05.2013 ОСОБА_2 була написана боргова розписка, згідно якої останній отримав у ОСОБА_4 товар для реалізації на суму 23500 доларів США. Перелік товару був зазначений в додатоку №1. Згідно домовленості між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ОСОБА_2 мав сплачувати кошти від реалізації товару ОСОБА_4, у разі нереалізації товару повернути його. Представник відповідача зазначила, що у ОСОБА_2 боргу перед ОСОБА_4 не існує, оскільки ОСОБА_2 в 2013 році повернув кошти в сумі 7000 доларів США та товар, який не був реалізований. При поверненні товару були присутні ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Крім того представник відповідача зазначила, що між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу, оскільки даний договір не передбачає повернення покупцем товару або коштів від його реалізації, а також не передбачає складання боргової розписки, яка підтверджує існування боргових правовідносин.

Допитаний в судовому засіданні як свідок відповідач ОСОБА_2 вказав суду, що працював у ФОП ОСОБА_4 з 2009 по 2012 роки менеджером по Одеському регіону. З середини 2012 року до кінця 2013 року він проживав в м. Одеса та реалізовував товар, який йому поставляв ФОП ОСОБА_4 ОСОБА_1 раз в тиждень вантажний автомобіль із товаром (сантехнікою) виїжджав із м.Чернівці до ОСОБА_1. 31.05.2013 він приїхав в м.Чернівці, де зустрічався із ОСОБА_4 Під час даної зустрічі між ними була домовленість про надання товарного кредиту, згідно якого, якщо отриманий товар до кінця 2013 року реалізується, то повертаються кошти, а якщо ні, то повертається товар. ОСОБА_2 вказав, що 31.05.2013 ним була написана боргова розписка, яка писалася на підставі накладної і яка нотаріально не була завірена. Під час написання розписки був присутнім ОСОБА_8 ОСОБА_2 вказав, що «додаток №1» це накладна на підставі якої він отримав товар. Згідно даної накладної вказаний товар реалізовувався протягом пяти місяців. Гроші за реалізований товар в розмірі 7000 доларів США були повернуті ОСОБА_8, який являється директором «Аква груп». В грудні 2013 більшу частину непроданого товару на суму 15000 доларів США було повернуто. Решта 1060 доларів США- це вартість товару, який переданий покупцям, але за нього не отримані кошти.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що знайомий із ОСОБА_4 Був присутнім під час написання ОСОБА_2 боргової розписки 31.05.2013 та видаткових накладних. Про повернення товару та здійснення

розрахунків із сторони ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 не знає.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що знайомий із позивачем. Був присутнім при складанні боргової розписки ОСОБА_2 та накладних про отримання товару. Вказана подія відбувалася на території колишнього заводу «Кварц» в м. Чернівці. Під час написання розписки поставив свій підпис в підтвердження підпису ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що працював у ОСОБА_4 водієм. Одночасно із ним працював менеджером ОСОБА_2, який розповсюджував товар по Одеській області. Свідок зазначив, що в 2013 році вони з ОСОБА_7 забирали товар від ОСОБА_2 по накладних та перевезли його в м.Чернівці на склад. ОСОБА_2 вказував, що повертає товар, оскільки більше працювати із ОСОБА_4 не буде.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі вважає, що в позові слід відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч.2 ст.509 ЦК України).

Приписами ч.1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становить умови (пункти),

визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 655, 656 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий, продавцем у майбутньому).

Відповідно до ст. ст. 662, 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар у строк, встановлений договором.

Згідно ч.ч.1-3 статті 692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений

інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданного товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товари та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

З приписів, встановлених ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України вбачається, що грошовим є зобовязання зі сплати коштів, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Отже, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Грошові зобовязання можуть передбачати передачу грошей як предмету договору або сплату їх як ціни договору. До грошових зобов'язань з передачі грошей як ціни договору належить зобов'язання зі сплати вартості предмета договору (речей, іншого майна, майнових прав) за договорами купівлі-продажу.

Згідно ч.2 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Згідно зіст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Звертаючись до суду за судовим захистом, навівши в позовній заяві в обґрунтування позову наявність зобовязальних правовідносин сторін, на підтвердження укладеного між сторонами договору купівлі продажу товару, прийняття кожною із сторін відповідних зобовязань та невиконання у звязку з цим відповідачем взятих на себе зобовязань за

вказаним договором, суду надано наступні документи: видаткові накладні від 31 травня 2013 року № СТ 0011265, № СТ - 0011225 та боргову розписку від 31.05.2013.

Відповідно до абз.2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Так в п.12 постанови Пленуму ВС України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено: « зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК)».

При вирішенні даного спору судом приймається до уваги те, що згідно ч.1 ст 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. А допустимість доказів означає, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.59 ЦПК). Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Господарська операція - діяльність, яка зумовлює зміни у фінансовому стані, активах та пасивах підприємства, установи, організації. Кошти цих підприємств, що беруть участь у господарських операціях, постійно змінюються й переходять з однієї форми до іншої.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2.2, п. 2.3 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704 (зі змінами) первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

Первинні документи, створені в електронному вигляді, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Відповідно до п. 2.4 Положення первинні документи повинні мати такі обов»язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і

прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Відповідно до п. 2.5 Положення документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Видаткова накладна є первинним фінансовим документом, який підтверджує факт вчинення юридичних дій - виконання господарської операції (передача товару). Саме правочин (дії) по передачі товару (зафіксований у вигляді накладної) тягне певні правові наслідки

Судом встановлено, що у відповідності до ч.2 ст. 50 ЦК України 26.04.2010 зареєстровано право на підприємницьку діяльність фізичної особи підприємця ОСОБА_4 ( а.с.12).

Приписами ст.51 ЦК України встановлено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною особою та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми

має наслідком їх недійсність.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис обов'язковий реквізит будь-якого первинного документа. Згідно з п. 2.13 Положення №88, з урахуванням ч. 5 ст. 8 Закону про бухоблік, керівник підприємства затверджує перелік осіб, які мають право підписувати первинні документи. Саме ці особи згідно з ч. 8 ст. 9 Закону про бухоблік відповідають за невчасність складання первинних документів та недостовірність даних у них. Згідно з п. 2.5 Положення №88 документ повинен бути підписаний особисто, а підпис скріплений печаткою.

Дослідивши в судовому засіданні видаткові накладні від 31 травня 2013 року № СТ 0011265 (на поставку сантехніки на загальну суму 22267,86 доларів США), № СТ 0011225 (на поставку сантехніки на загальну суму 3154,28 доларів США), судом встановлено, що в них не зазначено назву підприємства, від імені якого складено документ. При цьому зазначені накладні підписані особами, які брали участь у здійсненні господарської операції, а саме відвантажувачем ОСОБА_11 та отримувачем ОСОБА_2 та не скріплений печаткою підприємства, від імені якого складено документ.

Отже в досліджених документах відсутні відомості, підтверджуючі, отримання ОСОБА_2 товару саме від ФОП ОСОБА_4 Таким чином досліджені судом видаткові накладні не можуть вважатися письмовими доказами отримання відповідачем сантехніки від ФОП ОСОБА_4

У звязку з наведеним, суд приходить до висновку, що видаткові накладні, надані позивачем, не відповідають вимогам вищенаведеного законодавства і не можуть бути допустимими доказами укладення письмового договору поставки від позивача ФОП ОСОБА_7

І.О. відповідачу ОСОБА_2 товару у визначеному позивачем об'ємі.

Крім цього, як вбачається із змісту дослідженої судом боргової розписки, копія якої міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.11), ОСОБА_2 отримав від громадянина ОСОБА_4 товар згідно «додатку 1» на загальну суму 23500 доларів США для подальшої

реалізації. Дані кошти або товар зобовязувався повернути до 31.12. 2013 року.

Позивач, посилаючись на накладні від 31 травня 2013 року № СТ 0011265, № СТ - 0011225 та боргову розписку від 31.05.2013 просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 25324,85 доларів США, про повернення яких( саме такої суми) відповідач не брав на себе зобовязання.

Показання допитаного в судовому засіданні відповідача та інших свідків в частині підтвердження факту вчинення правочину між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_2 суд не приймає, оскільки відповідно до абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України та п.12 постанови Пленуму ВС України №9 від 06.11.2009 свідчення свідків не допускаються як засіб доказування цього факту.

З огляду наведеного вбачається, що факт вчинення правочину між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та наявності заборгованості відповідача перед позивачем за цим правочином не підтверджено певними, передбаченими

законом засобами доказування.

Згідно приписів ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Оскільки в судовому засіданні не доведено, що ФОП ОСОБА_4 вправі вимагати від відповідача повернення заборгованості, що виникла на підставі договірних правовідносин на суму, зазначену в позовній заяві, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі ст.51, ч.1 ст. 206, ч.2 ст.207, п.2 ч.1 ст.208, ч.ч.1,2 ст.509, ст.ст.524,533-535,625, ч.2 ст. 545, ст.ст.626,628,638,655,656,662,663, ч.ч.1-3 ст. 692,ст. 712 ЦК України, керуючись ст.ст. 10,60, 212,214-215,218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили через 10 днів з часу проголошення, якщо сторони не подадуть апеляційну скаргу на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Чернівецької області через Заставнівський районний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.Пухарєва