Справа № 161/5354/17 Провадження № 22-ц/773/1514/17 Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В.В.
Категорія: 2 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю. ,

суддів - Грушицького А.І., Шевчук Л.Я.,

з участю:

секретаря - Лимаря Р.С.,

представників позивача- Дячука І.М., Столяра М.В.,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Приватного підприємства "Екопром-Груп" до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Ківерцівський відділ поліції ГУ НП у Волинській області, про витребування майна із чужого незаконного володіння та передачу його законному власнику, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 жовтня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року Приватне підприємство "Екопром-Груп" звернулось до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що в рамках кримінального провадження, яке за заявою ОСОБА_2 внесено до ЄДРДР за №0000018 від 25.04.2013 р. за ознаками ч.1 ст. 185 КК України, працівниками Ківерцівського відділу поліції було вилучено та передано під розписку на тимчасове зберігання ОСОБА_2 майно, а саме - навантажувач «Komatsu FG15C-17» та колун дров «Piloluparka (Kolun) TYP 63503P», яке належить підприємству на праві власності. При закритті кримінального провадження 20 листопада 2013 року питання про повернення тимчасово вилученого майна слідчим не вирішено, у зв'язку з цим позивач неодноразово звертався в органи поліції та прокуратури щодо вирішення даного питання, яке на час подання позову ще не вирішене. На підставі наведеного, покликаючись на бездіяльність правоохоронних органів, а також на порушення прав щодо володіння та користування спірним майном, ПП "Екопром-Груп" просило суд витребувати із чужого незаконного володіння майно: навантажувач «Komatsu FG15C-17» та колун дров «Piloluparka (Kolun) TYP 63503P», яке знаходиться у ОСОБА_2, та передати його законному власнику, а також стягнути судові витрати, пов'язані із розглядом справи.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 жовтня 2017 року позов задоволено повністю. Витребувано від ОСОБА_2 навантажувач «Komatsu FG15C-17» та колун дров «Piloluparka (Kolun) TYP 63503P», якими він незаконно та без відповідної правової підстави заволодів, та які належать ПП "Екопром-Груп". Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення скасувати та постановити нове - про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених в апеляційній скарзі доводів, з урахуванням наданих у судових засіданнях пояснень, відповідач та його представник посилалися на те, що судом першої інстанції не враховано, що вилучення даного майна було здійснено в рамках кримінального провадження, яке на даний час продовжується, оскільки постанова про його закриття згідно з ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 05.12.2017 року скасована в законному порядку, а тому, на їх думку, у суду не було правової підстави для витребування майна. Крім того, вважає, що у позивача відсутнє право вимоги щодо витребування майна на підставі ст.387 ЦК України, оскільки він не є власником цього майна, а також суд не вірно дійшов висновку про незастосування позовної давності до даних позовних вимог.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 11, 58-60 ЦПК України тягар доказування лежить на позивачеві.

Однак, згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, до юридичних фактів, які має довести позивач у зазначеній категорії справ, зокрема, належить доведення факту належності на праві власності позивачу майна, що ним витребовується.

Доведення цих обставин із боку позивача або спростування їх відповідачем можливе на підставі доказів, перелічених у статті 57 ЦПК України.

Судом встановлено, що ПП «Екопром-груп» на підставі договору лізингу від 29.04.2011 р. та договору купівлі-продажу від 29.04.2011 р. було придбано в польської фірми CeFiDo s.c. Beata Szlaga BS Deweloper Sp.z.o.o. навантажувач «Komatsu FG15C-17» та колун дров «Piloluparka (Kolun) TYP 63503P» для здійснення підприємницької діяльності, що підтверджено зокрема вантажно-митними деклараціями, договором фінансового лізингу (а.с.9-11, 40,41).

Відповідно до п.1 договору фінансового лізингу № 1 від 29 квітня 2011 року лізингодавець передає лізингоодержувачу у користування на визначений договором строк предмет лізингу, який набувається ним у власність та визначений у додатку до договору (навантажувач «Komatsu FG15C-17» № 634433 вартістю 28000 польських злотих), а останній сплачує за це лізингові платежі на умовах договору. Пунктом 2.2 визначено, що строк лізингу відраховується з дати підписання акту приймання-передачі між сторонами.

Пунктом 3.1.3 цього договору передбачено, що лізингодавець має право передати предмет лізингу у власність лізингоодержувачу після закінчення терміну лізингу за умови сплати останнім повної вартості предмета лізингу та належного виконання лізингоодержувачем всіх умов договору.

Предмет лізингу передається лізингоодержувачу за актом. Підписання сторонами акту свідчить про належне виконання лізингодавцем встановлених лізингоодержувачем умов та специфікацій предмета лізингу та прийняття лізингоодержувачем такого виконання ( п.5.1.,п.3.2.1).

Відповідно до п.5.2 договору лізингу предмет лізингу протягом всього строку дії договору є власністю лізингодавця.

В разі належного виконання протягом усього строку дії договору зобов'язань щодо сплати всіх лізингових платежів та інших зобов'язань, визначених договором, лізингоодержувач має право набути у власність предмет лізингу, який передається останньому на підставі акту приймання-передачі із зазначенням остаточних розрахунків виконання умов договору.

Строк дії договору лізингу встановлено п. 8.1 - не довше 5 років.

Разом з тим, п.3.3.3. визначено право лізингоодержувача достроково сплатити повну вартість предмета лізингу до закінчення строку дії договору, а також п.8.4 передбачено дострокове припинення дії договору за згодою сторін .

Подаючи апеляційну скаргу, позивач покликався на те, що в суді першої інстанції не доведено факту набуття права власності ПП «Екопром-груп» на предмет лізингу - автонавантажувач та на придбаний колун дров.

В суді апеляційної інстанції представниками позивача на підтвердження вказаних обставин щодо права власності на спірне майно надано копії договору купівлі-продажу колуна дров № 1/04 від 29 квітня 2011 року, актів прийому-передачі майна до договору № 1 і до договору № 1/04 від 29 квітня 2011 року, додатки № 4 від 04 лютого 2013 року та від 27 травня 2013 року до договору фінансового лізингу № 1, а також копії квитанцій про внесення в касу лізингодавця - фірми CeFiDo s.c. Beata Szlaga BS Deweloper Sp.z.o.o. 16000 та 28000 польських злотих 27 травня 2013 року. (а.с.135-141).

Як вбачається з договору купівлі-продажу № 1/04 від 29 квітня 2011 року, укладеного між польською фірмою CeFiDo s.c. Beata Szlaga BS Deweloper Sp.z.o.o. (продавець) та ПП Екопром-груп» (покупець), позивачем було придбано за 16000 польських злотих колун дров «Piloluparka (Kolun) TYP 63503P». Пунком 4 договору визначено, що товар приймається згідно акту прийому-передачі (а.с.137).

Згідно з наданим представниками позивача актом від 29 квітня 2011 року представник продавця передав, а представник покупця прийняв колун дров «Piloluparka (Kolun) TYP 63503P» № 55494, 2010 року виробництва (а.с.140).

Відповідно до акта прийому-передачі предмета лізингу від 29.04.2011 року, на виконання п.5 договору № 1 фінансового лізингу представник лізингодавця передав, а представник лізингоодержувача прийняв предмет лізингу - навантажувач «Komatsu FG15C-17» № 634433 (а.с.141).

В судовому засіданні сторони ствердили, що дійсно ПП «Екопром-груп» до 2013 року не виконувало належним чином умови лізингу і не сплачувало належні лізингові платежі. Представники позивача пояснили, що у лютому 2013 року лізингодавець поставив вимогу про повернення навантажувача, на що підприємство погодилось і були підготовлені відповідні письмові документи.

Ці обставини підтвердили наданими суду копіями додатку №4 до договору фінансового лізингу та акту приймання -передачі від 04 лютого 2013 року, з яких вбачається, що в результаті несплати лізингових платежів, передбачених п.4.2 договору, сторони дійшли згоди достроково розірвати даний договір, керуючись п.8.4, та підписати відповідний акт приймання-передачі. Місце підписання акта про передачу предмета лізингу відбувалася на складі лізингоодержувача - по вул. 17 Вересня, 49 в м. Ківерці Волинської області. Сторони погодили, що предмет лізингу підлягає поверненню за рахунок лізингоодержувача в погоджений термін до 03 квітня 2013 року. Після підписання акта і до моменту поставки лізингоодержувач несе зобов'язання та відповідальність за збереження предмету лізингу. (а.с.135-136).

Однак, судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2, який є одним із чотирьох співзасновників даного підприємства, що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями Статуту та рішенням №2-04/11 зборів засновників (власників) ПП «Екопром-груп», 01 та 02 квітня 2013 року звернувся із заявами до Ківерцівського РВ УМВС України про викрадення колуна і навантажувача, а також про викрадення із навантажувача акумулятора та панелі (а.с.4,9 кримінального провадження). На підставі поданих заяв відповідача працівниками поліції відкрито кримінальне провадження, яке внесено до ЄДРДР за №0000018 від 25.04.2013 р. за ознаками ч.1 ст. 185 КК України.

В ході проведення досудового розслідування в даному кримінальному провадженні 01.04.2013 р. було проведено огляд місця події, внаслідок якого виявлено перебування даного майна на іншій орендованій підприємством території.

Встановлено, що навантажувач «Komatsu FG15C-17» та колун дров «Piloluparka (Kolun) TYP 63503P» були передані 01 квітня 2013 року під розписку ОСОБА_2 (а.с.16 кримінального провадження).

Разом з тим, як пояснюють представники позивача та вбачається з наданих суду апеляційної інстанції копій додатку до договору лізингу та копій квитанцій від 27 травня 2013 року, сторони на підставі п.11.3 договору прийняли рішення визнати недійсною попередню домовленість щодо повернення предмету лізингу і в порядку п.8.4 договору достроково припинити дію даного договору у зв'язку з повним виконанням лізингоодержувачем взятих на себе грошових зобов'язань, що підтверджено сплатою в касу польської фірми приватним підприємством «Екопром-груп» 16000 та 28000 польських злотих за майно, яке знаходилось у нього в користуванні та володінні (а.с.138-139).

Як видно з досліджених як в суді першої так і апеляційної інстанції матеріалів кримінального провадження, зокрема з постанови заступника начальника СВ Ківерцівського РВУ МВС ОСОБА_4 від 12 червня 2013 року, 01 квітня 2013 року невстановлені особи перемістили з території Ківецівського РТП на територію ВАТ «Агрохім» автонавантажувач «Komatsu» та колун дров, а після цього викрали акумулятор та панель запобіжників з автонавантажувача. 01 квітня 2013 року було проведено огляд місця події, під час якого було вилучено вказане майно і передано на тимчасове зберігання ОСОБА_5 Цією ж постановою вказане майно визнано та приєднано до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу і вирішено передати на зберігання директору «Екопром-груп» ОСОБА_6

Однак, жодного доказу фактичної передачі цього майна в матеріалах кримінального провадження немає, про що зазначено і в поясненнях представників позивача, які стверджували, що спірне майно не було передано у володіння і користування підприємства.

Проте, з протоколу огляду місця події від 15.11.2013 року, який проведено в присутності ОСОБА_2, вбачається, що наявність вказаного майна було виявлено у приміщенні зерноскладу в с.Хорлупи, причому ОСОБА_2 пояснив, що акумуляторну батарею до навантажувача він придбав особисто.

20.11.2013 р. постановою слідчого СВ Ківерцівського РВ УМВС України у Волинській області ОСОБА_7 за результатами досудового розслідування кримінального провадження прийнято рішення про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення (а.с.93-94 кримінального провадження).

04.11.2016 р. позивачем до Ківерцівського ВП ГУ НП у Волинській області надіслано запит про надання інформації щодо вилученого майна, яке передавалось під розписку відповідачу. Після цього аналогічні запити надсилались неодноразово в правоохоронні органи різних рівнів, однак залишались без належного реагування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником спірного майна, а ОСОБА_2 як фізична особа та співвласник підприємства, не наділений повноваженнями на вчинення будь-яких дій від його імені, незаконно, без будь-яких правових підстав отримав його від правоохоронних органів, таким чином порушуючи права позивача на користування належним йому майном. Разом з тим, суд першої інстанції вважає, що позивач звернувся за захистом порушеного права в межах строків позовної давності.

Проте колегія суддів не може погодитися у повній мірі з таким висновком суду першої інстанції.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Під час розгляду спорів про витребування майна необхідною умовою є встановлення всіх юридичних фактів, визначених ст. 387 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи можна вважати підстави набуття майна законними, чи набувач майна є добросовісним набувачем тощо.

Матеріалами справи та долученими в ході розгляду в апеляційній інстанції документами встановлено та підтверджено, що навантажувач «Komatsu FG15C-17» та колун дров «Piloluparka (Kolun) TYP 63503P» були придбані ПП «Екопром-буд» на підставі договору фінансового лізингу №1 від 29.04.2011 р. та договору купівлі-продажу № 1/04 від 29.04.2011 р., акту приймання передачі (до договору фінансового лізингу №1 ), квитанцій про оплату навантажувача «Komatsu FG15C-17» та колуна дров «Piloluparka (Kolun) TYP 63503P» (а.с.9-11, 135-138), а отже належать на праві власності позивачу. Дані договори сторонами не оспорювалися в судовому порядку.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувачу забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника. Лізингоодержувач має право вимагати, у тому числі й від лізингодавця, усунення будь-яких порушень його прав на предмет лізингу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо правової належності спірного майна позивачу спростовуються вищенаведеним та матеріалами даної цивільної справи, оскільки в суді встановлено, що в силу закону та умов договору позивач мав право вимоги щодо витребування зазначеного в позові майна.

Разом з тим, покликання відповідача на пред'явлення позову поза межами позовної давності заслуговують на увагу колегії суддів, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності може бути пов'язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою.

Як встановлено матеріалами справи та кримінального провадження, факт вибуття у квітні 2013 року із володіння підприємства колуна дров і навантажувача, що йому належать, а також обізнаність директора підприємства з квітня 2013 року із цими обставинами та особою, в якої знаходиться це майно, підтверджено документально.

Зокрема, як видно з протоколу допиту в якості свідка ОСОБА_6 12 червня 2013 року, він чітко зазначав, що йому відомо про передачу майна на тимчасове зберігання з 01 квітня 2013 року ОСОБА_2 і що він вважає всі дії ОСОБА_2 незаконними та просить терміново повернути належне підприємству майно йому, як директору ПП.

Крім того, з дослідженого судом апеляційної інстанції додатку до договору фінансового лізингу від 27 травня 2013 року видно, що ПП «Екопром-груп» узгодила з польською фірмою-лізингодавцем дострокове припинення договору лізингу та сплатила всю суму вартості навантажувача, мотивуючи неможливістю здійснити фактичного повернення предмета лізингу. Отже, документально підтверджено, що позивачу було відомо про порушення його прав конкретною особою з квітня 2013 року.

Пунктом 1 частини 1 статті 303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, зокрема, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна.

Тобто, законодавцем визначена процесуальна можливість особи-володільця тимчасово вилученого майна на оскарження дій слідчого у разі незгоди з ними.

Проте, ПП «Екопром-груп» в особі директора ОСОБА_6 своїм правом не скористалося, не надало суду належних доказів на підтвердження реалізації своїх прав щодо оскарження дій слідчого в рамках кримінального провадження, а також захисту своїх прав у порядку цивільного судочинства.

Крім того, будучи обмеженим у володінні, розпорядженні та користуванні даним майном, знаючи про його відсутність досить тривалий час, підприємство мало право звернутись до слідчого або до суду із заявою про передачу вилучених речей на відповідальне зберігання, тим самим забезпечивши собі користування належним йому майном, або ж із даним позовом до суду.

Позивач дізнався про порушення свого права та про особу, яка його порушила (відповідача), у квітні 2013 року, і саме із цього часу у позивача виникло право вимоги до особи, якій було передано майно на зберігання. До суду за захистом свого порушеного права позивач звернувся у квітні 2017 року - зі спливом позовної давності.

Про поновлення цього строку та про поважні причини такого поновлення позивач не заявляв.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Оскільки стороною відповідача заява про застосування строків позовної давності була заявлена в суді першої інстанції в порядку, визначеному процесуальним законом, з урахуванням наведених вище норм закону колегія суддів вважає, що так як позивач був обізнаний щодо порушення його прав, жодних дій, спрямованих на захист порушеного права до листопада 2016 року як у ході кримінального провадження так і до моменту звернення із даним позовом у квітні 2017 року ним не здійснювалось, приймаючи до уваги зазначені пояснення сторін та застосовуючи положення частини першої статті 261 ЦК України, суд першої інстанції не врахував даних вимог та тих фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з позивача ПП "Екопром-Груп" в користь відповідача ОСОБА_2 слід стягнути понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1760 грн., що підтверджені документально (а.с. 103).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 жовтня 2017 року у даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

У позові Приватного підприємства "Екопром-Груп" до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Ківерцівський відділ поліції ГУ НП у Волинській області, про витребування майна із чужого незаконного володіння та передачу його законному власнику відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства "Екопром-Груп" в користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1760 (одна тисяча сімсот шістдесят) грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді