Справа № 202/2285/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я Провадження № 2/0202/236/2017 Іменем України

07 лютого 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Бєсєди Г.В.

при секретарі: Голін Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 29.03.2013 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 50 000 грн. На підтвердження укладання договору було складено розписку, в якій відповідач зобовязується повернути борг до 10.04.2013 року. На сьогоднішній день відповідач не виконав умови договору позики, у звязку із чим сума заборгованості за договором складає 90 927, 7 грн., де сума основного боргу становить 50 000 грн., інфляційні нарахування 40 927, 7 грн., 3 % річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 4 487, 67 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

В судове засідання зявлявся представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити позовну заяву.

Ухвалою суду від 27 грудня 2016 року явку позивача ОСОБА_1 для дачі пояснень по суті спору було визнано обовязковою. Однак, позивач не зявився до суду, посилаючись на неможливість явки у звязку зі станом здоровя.

Відповідач та його представник зявлялись в судове засідання, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечував, що дійсно ним були отримані грошові кошти в розмірі 50 000 грн. Однак, ці грошові кошти йому передав ОСОБА_3, директор ПрАТ «Енергопромбуд» для виконання будівельних робіт. Наголошував, шо між ТОВ «Фандрев», з яким він перебував у трудових відносинах та ПрАТ «Енергопромбуд», директором якого був ОСОБА_3 існували договірні відносини, та саме на виконання умов договору підряду були передані йому грошові кошти.

Представник відповідача наголошував на правову природу правовідносин, які виникли між сторонами, та відповідно просив взяти до уваги правовий висновок Верховного суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, та від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс15. Крім цього, просив суд взяти до уваги, що розписка про отримання грошових коштів не містить зобовязання про їх повернення.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_2 29 березня 2013 року було складено розписку про те, що він взяв у ОСОБА_1 50 000 грн. до 10 квітня 2013 року

Відповідач ОСОБА_2 стверджував, що отримані ним грошові кошти були передані на виконання умов договору підряду від 27 лютого 2013 року, а 10 квітня 2013 року є датою виконання робіт.

Позивач ОСОБА_1 відмовився від дачі пояснень по обставинам, викладеним в позові в якості свідка, також не зявився до суду для дачі пояснень в судовому засіданні особисто.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами цивільної справи між ПрАТ «Енергопромбуд» в особі генерального директора ОСОБА_4 та товариством з обмеженою відповідальністю «Фандрев» в особі директора ОСОБА_5 було укладено договір підряду 27 лютого 2013 року, відповідно до п. 1 якого підрядник зобовязувався виконати своєчасно та якісно з використанням матеріалів генпідрядника, а також за необхідністю матеріалів, обладнання підрядника роботи з реконструкції заводу з виробництва безалкогольних напоїв з адміністративними приміщеннями, розташованими за адресою: Автономна республіка Крим, Красногвардійський район, пгт. Октябрське, вул. Маяковського, буд. 34, а генпідрядник зобовязується забезпечити фінансування виконуваних робіт.

Згідно наданого акту виконаних робіт від 01 травня 2013 року представник ПрАТ «Енергопромбуд» від підпису відмовився, з іншої сторони акт підписаний директором ТОВ «Фандрев» ОСОБА_5 та ОСОБА_2, який зазначений як представник ТОВ «Фандрев».

На підтвердження наявності договірних відносин між ПрАТ «Енергопромбуд» та ТОВ «Фандрев» відповідачем були надані копія листа генерального директора ПрАТ «Енергопромбуд» № 17/04-1 від 17 квітня 2013 року адресована директору ТОВ «Фандрев» та копія акту прийому робіт від 15 квітня 2013 року.

Згідно інформації, наданої Головним управлінням Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області ОСОБА_1 працював на умовах трудового контракту в четвертому кварталі 2012 року та першому кварталі 2013 року в ПрАТ «Енергопромбуд».

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначені правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-63 цс13, від 18 вересня 2013 року, №6-79цс14 від 02.07.2014 року, у справі № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 3. ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, вважає, що позивачем та його представником не було доведено про укладання 29 березня 2013 року саме договору позики між фізичними особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047 ЦК України та відповідно підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, суд не вбачає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 202, 205, 207, 208, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 3-5, 14, 30, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції.

Суддя: Г.В. Бєсєда