Справа № 461/1263/17 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/3332/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_5» -

ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 ОСОБА_5», Шевченківського відділу Державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Державного підприємства «Сетам» про припинення дій відповідачів по реалізації (відчуженню) квартири АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 в звязку з порушенням ОСОБА_7 України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 28 лютого 2017 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено, заборонено Публічному акціонерному товариству «ОСОБА_4 ОСОБА_5», Шевченківському відділу Державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, управлінню Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Державному підприємству «Сетам» проводити торги з продажу квартири № 3 в буд. З по вул. Галицькій у м. Львові.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 ОСОБА_5», Шевченківського відділу Державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Державного підприємства «Сетам» про припинення дій відповідачів по реалізації (відчуженню) майна відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 28.02.2017 року по цій справі щодо заборони Публічному акціонерному товариству «ОСОБА_4 ОСОБА_5», Шевченківському відділу Державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, управлінню Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Державному підприємству «Сетам» проводити торги з продажу квартири № 3 в буд. З по вул. Галицькій у м. Львові.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не розяснив позивачу про його право на предявлення додаткових позовних вимог, а також безпідставно відмовив у задоволенні позову у звязку із обранням позивачем неналежного способу захисту свого права. Крім цього, апелянт зазначає, що спірна квартира виставлена на торги з порушенням норм ОСОБА_7 України «Про іпотеку» та суперечить правовому висновку Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року в справі № 6-28цс 15. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_5» ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до частини першої ст.3 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для застосування судом такого способу захисту порушеного права, як припинення дій, що порушують право, такі дії державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку ст. 74 ОСОБА_7 України "Про виконавче провадження", а не в порядку позовного провадження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Покладення обов'язку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні суб'єктивного права. Відновлення становища, яке існувало до порушення як спосіб захисту цивільного права та інтересу застосовується у тому разі, якщо покладення обов'язку на особу, яка його порушила, припинити дії не відновлює повністю суб'єктивне право, а цього можна досягти вчиненням інших, передбачених законом, заходів.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Отже, обрання неналежного способу захисту може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.05.2007 року між позивачкою та ВАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_5» був укладений кредитний договір, на забезпечення виконання якого, 08.05.2008 року, між сторонами був укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_2.

У зв»язку з невиконанням умов кредитного договору, у ОСОБА_2 виникла заборгованість за кредитним договором.

З постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №40409757 від 05.11.2011 року вбачається, що головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС ЛМУЮ ОСОБА_5 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-1424/10, виданого 20.01.2010 року Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_5» 68900 дол. США, що в національній валюті становить 550534 грн. 79 коп. заборгованості за кредитним договором №014/1312/74/48968 від 08.05.2007 року.

Вищезгаданою постановою про відкриття виконавчого провадження підтверджено, що ОСОБА_2 є боржником у даному виконавчому провадженні, і як боржник, є стороною даного виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Складовою справедливого судового розгляду, згідно даної Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, є своєчасне та повне виконання судових рішень, з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Нормами Конституції України (ст.ст. 124, 129) і ЦПК України (ст. 14) визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Відповідно до ст. 1 ОСОБА_7 України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб)- сукупність дій визначених у цьому законі органів та осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим ОСОБА_7, іншими законами та нормативно правовими актами, прийнятими відповідно до цього ОСОБА_7, а також рішеннями, які відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню, є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов»язки суб»єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Стаття 18 ОСОБА_7 України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавець зобов»язаний вживати передбачених цим ОСОБА_7 заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Проаналізувавши зміст позовних вимог ОСОБА_2, якими, як вбачається з позовної заяви, є припинення дій відповідачів по реалізації (відчуженню) належної на праві власності ОСОБА_2 квартири №3 житлового будинку №3 по вул. Галицькій у м. Львові у зв»язку із порушенням відповідачами, на думку позивачки, ОСОБА_7 України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції дійшов до вірного висновку що ОСОБА_2 в позовному провадженні фактично оскаржує дії та рішення посадових осіб органів державної виконавчої служби, ДП «Сетам», ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_5», та у зв'язку з неправомірністю таких, на думку позивачки, просить припинити дії відповідачів по реалізації квартири.

Статтею 383 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 74 ОСОБА_7 України "Про виконавче провадження" встановлений порядок оскарження стороною виконавчого провадження дій державного виконавця.

ОСОБА_7 України «Про виконавче провадження» (ст.. 74) передбачає, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-116цс12, що стосується порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених ОСОБА_7 «Про виконавче провадження» (1999 року), до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (ст. ст. 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього ОСОБА_7), то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим ОСОБА_7 (зокрема, ч. 7 ст. 24, ч. 4 ст. 26, ч. З ст. 32, ч. З ст. 36, ч. 2 ст. 57, ст. ст. 55, 85 ОСОБА_7).

Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для застосування судом такого способу захисту порушеного права, як припинення дій, що порушують право.

Вказані дії державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку ст. 74 ОСОБА_7 України "Про виконавче провадження", а не в порядку позовного провадження.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, якими, як вбачається з позовної заяви, є припинення дій відповідачів по реалізації (відчуженню) належної на праві власності ОСОБА_2 квартири №3 житлового будинку №3 по вул. Галицькій у м. Львові, посилається на порушення відповідачами, на думку позивачки, ОСОБА_7 України «Про виконавче провадження».

За змістом ч.3 ст. 10, ч.1 ст.11 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, посилаючись на порушення відповідачами ОСОБА_7 України «Про виконавче провадження», недотримання державним виконавцем, на думку позивачки, порядку реалізації належної їй на праві власності квартири, які на її думку є підставами для задоволення позову про припинення дій по реалізації (відчуженню) квартири, позивачка, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження незаконності, неправомірності дій відповідачів, доказів на підтвердження доводів про порушення державним виконавцем Закону України «Про виконавче провадження», незаконності та неправомірності дій державного виконавця щодо реалізації квартири №3 житлового будинку №3 по вул. Галицькій у м. Львові.

Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, ні ОСОБА_2, ні її представником, всупереч вимогам ст.. ст.. 10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірності, незаконності дій державного виконавця, порушення ним положень ОСОБА_7 України «Про виконавче провадження».

Як ствердив в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2, ні ОСОБА_2, ні її представниками дії державного виконавця, пов»язані з реалізацією квартири №3 житлового будинку №3 по вул. Галицькій у м.Львові в судовому порядку не оскаржувалися, такі незаконними чи неправомірними в судовому порядку не визнавалися.

Доводи апелянта про те, що спірна квартира виставлена на торги з порушенням норм ОСОБА_7 України «Про іпотеку» та суперечить правовому висновку Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року в справі № 6-28цс 15, є голослівними, не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки рішення суду про визнання незаконними дій державного виконавця, інших відповідачів у справі, пов»язаних з реалізацією квартири №3 житлового будинку №3 по вул. Галицькій у м. Львові в матеріалах справи відсутнє і таке ні позивачкою, ні її представником до матеріалів справи не долучалося.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_8