233 № 233/3746/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Каліуш О. В., за участі секретаря Франчук А.О., позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР Україна» про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР Україна» та уточнивши заявлені позовні вимоги (а.с. 85-87), ОСОБА_1 просить:

- визнати Договір фінансового лізингу від 30 травня 2017 року № 2287, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР Україна», недійсним;

- стягнути з відповідача на його користь 20320,00 грн.;

- стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.,

посилаючись на те, що 30 травня 2017 року між ним та ТОВ «ЄВРОКАР Україна» був укладений Договір № 2287 фінансового лізингу від 30 травня 2017 року (далі Договір), відповідно до якого відповідач зобовязався придбати та передати йому у користування на умовах фінансового лізингу транспортний засіб автомобіль Ravon R2, комплектації «Comfort», а він зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно із умовами Договору.

Проте, під час укладання договору відповідач ввів його в оману. Так, наприкінці травня 2017 року у мережі Інтернет він знайшов оголошення про продаж автомобіля марки «Лада приора» за ціною 136000,00 грн., розміщене працівниками відповідача. Зателефонувавши менеджеру відповідача, він дізнався про те, що такий транспортний засіб є у наявності. 30 травня 2017 року він приїхав до офісу відповідача у м. Харків, де на пропозицію менеджера сплатив передплату (аванс) за транспортний засіб в розмірі 22000,00 грн. Після сплати зазначеної суми відповідач запропонував йому підписати Договір, при цьому не надавши йому можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання. Повернувшись до дому та уважно прочитавши Договір йому стало зрозуміло, що його введено у обману: інформація яка була надана не відповідає умовам Договору, вартість предмету лізингу становить 7509,43 доларів США, що на дату укладання Договору в гривневому еквіваленті становить 199000,00 грн., що значно вище суми яка пропонувалась раніше, а кошти, які були ним сплачені це комісія за організацію Договору, а не аванс. Він звернувся до відповідача з зазначених питань, на що йому було повідомлено, що невідповідність умов Договору початковій інформації є лише формальністю та автомобіль незабаром буде йому передано.

Через деякий час представник відповідача у телефонному режимі повідомив його про те, що зазначений у Договорі автомобіль поставлений не буде та запропонував купити автомобіль іншої моделі за значно більшою вартістю або повернути сплачений авансовий платіж, для чого йому необхідно надати заяву про розірвання договору та повернення коштів.

13 червня 2017 року він звернувся до відповідача із заявою про розірвання Договору та про повернення сплачених грошових коштів.

Листом № 1088 від 13.07.2017 року відповідач повідомив його про розірвання Договору, проте повернути гроші у повному обсязі відмовився, пославшись на п. 12.1 Договору, де вказано, що поверненню підлягають лише 1680,00 грн. із 22000,00 грн., інша сума повернута не буде. Грошові кошти в сумі 1680, 00 грн. йому були дійсно повернуті відповідачем, решта коштів у сумі 20320,00 грн. до теперішнього часу відповідачем не повернута.

Крім того, Договір не відповідає вимогам чинного законодавства та не посвідчений нотаріально. Умови Договору є несправедливими та такими, що грубо порушуються його права як споживача послуг. За наведених підстав, вважав, що Договір має бути визнаний недійсним та йому мають бути повернуті сплачені ним грошові кошти в повному обсязі.

Також вважав, що відповідач має відшкодувати йому моральну шкоду, яка полягає в переживаннях, стражданнях у звязку з оманою, втратою значної суми грошових коштів, порушенням у звязку з чим стосунків в родині, приниженням. Спричинену моральну шкоду він оцінює в 10000,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю з підстав, наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ «ЄВРОКАР Україна», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.68), а також письмові заперечення на позовну заяву ОСОБА_1 (а.с.69-76), в яких просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись, зокрема, на те, що договір фінансового лізингу №2287 від 30.05.2017 року був укладений з позивачем у письмовій формі відповідно до вимог ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» з дотриманням усіх вимог, які ставляться діючим законодавством України до чинності правочину. Доводи позивача про те, що його ввели в оману, вважає способом ухилення позивача від взятих на себе зобовязань та характеризує позивача, як недобросовісного клієнта, який має на меті відмовитись від правочину. Також вважав безпідставними доводи позивача про обов'язковість нотаріального посвідчення оспорюваного договору, оскільки на момент укладення оскаржуваного правочину, у лізингодавця був відсутній транспортний засіб, оскільки норми ч.1 ст. 806 ЦК України передбачено придбання такого в майбутньому та лише після виконання лізингоодержувачем певних умов. В такому випадку, на момент укладення оспорюваного правочину, такий не містить в собі елементів договору оренди транспортного засобу, а тому застосовувати норми ч.2 ст. 799 ЦК України у момент укладення договору фінансового лізингу є безпідставним. Крім того, просив суд врахувати, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно із ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч.2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ч. 5 п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цього Закону.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, статтею 18 Закону України « Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими(ч.1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч.2). Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника) (п.2); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п.4).

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (ч.1).

Судом встановлено, що 30 травня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР Україна», як лізингодавцем, та ОСОБА_1, як лізингоодержувачем, було укладено Договір № 2287 фінансового лізингу від 30.05.2017 року (далі - Договір), предметом якого є транспортний засіб Ravon R2, комплектації «Comfort» (а.с.4-12).

Відповідно до п. 1.3 Договору, лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного Договору та згідно із положеннями чинного законодавства.

Таким чином, укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу.

Згідно з п. 3.1 Договору, лізингодавець зобовязаний придбати предмет лізингу, який визначено лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного Договору та інших письмових домовленостей між сторонами. На умовах, викладених у даному Договорі, передати придбаний для Лізингоодержувача предмет лізингу. Повідомити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки Предмета Лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоровя, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмету лізингу під час користування ним.

Згідно з п. 3.3. Договору лізингоодержувач зобовязаний, до отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку передбаченим договором, сплатити передбачені даним Договором платежі. Прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням. Одержати всі необхідні дозволи на експлуатацію предмета лізингу згідно чинного законодавства України.

Згідно з пунктом 4.1 договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: - комісія за організацію Договору; - Авансового платежу; - комісії за передачу предмета лізингу ; - у разі наявності, оплатити різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4., ст.. 9 даного договору; з урахуванням умов викладених у п. 1.7 ст. 1 даного Договору.

Вартість предмета лізингу погоджено, зокрема, у п. 8.2. Договору, відповідно до якого сторони погодилися, що вартість предмета лізингу на момент укладання Договору, за зазначеним Договором, за цим договором становить 7509,43 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, по фактичну дату укладання даного Договору. На дату укладання цього Договору, згідно з обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 199 000,00 грн. з ПДВ.

За ст. 12 Договору, зокрема, у п. 12.1. зазначається, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7. та 4.1.та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів,20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається.

Відповідно до приписів ч.2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Проте, як вбачається із змісту оспорюваного договору сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, предмет лізингу (відсутня специфікація до договору) та строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу.

Відповідно до п.1.5 Договору, лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобовязанням щодо продажу якісного предмета лізингу.

Ст. 808 ЦК України передбачено що якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Згідно із ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як встановлено судом, спірний Договір фінансового лізингу нотаріально посвідчено не було.

Також, аналіз ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави вважати, що положення оспорюваного Договору є несправедливими.

Порушення цієї норми закону знайшло вираження в тому, що відповідач при укладанні з позивачем договору фінансового лізингу завуалював призначення обов'язкового платежу в розмірі 10% від вартості предмета Договору під вигляд «комісії з обслуговування», яка за умовами договору не повертається в жодному випадку.

За таких обставин, Договір № 2287 фінансового лізингу від 30.05.2017 року слід визнати недійсним.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України, визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

На виконання умов Договору, 30 травня 2017 року на рахунок ТОВ «ЄВРОКАР Україна» позивачем було сплачено 22000,00 грн. авансового платежу за Договором фінансового лізингу №2287 від 30.05.2017 року (а.с.13).

За твердженням позивача, відповідачем йому було повернуто грошові кошти у розмірі 1680,00 грн.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошові кошти в розмірі 20 320,00 грн. ( 22000,00 грн. 1680,00 грн. = 20320,00 грн.)

Разом з тим, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції) відповідно до закону.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» термін шкода визначений як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоровя або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого обєкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Відповідно до ст. 711 ЦК України, шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю у звязку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень глави 82 цього Кодексу.

Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені параграфом 3 глави 82 ЦК України.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів діюче цивільне законодавство передбачає відшкодування матеріальної та моральної шкоди у тих випадках, якщо така шкода завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю.

Належних та допустимих доказів того, що майну позивача було завдано шкоду або така шкода йому була завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя, позивачем не надано та про наявність таких доказів не зазначено, а тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в порядку захисту прав споживачів.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 про захист прав споживачів слід задовольнити частково.

На підставі викладеного, керуючись статтями 212, 213, 214, 215,226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР Україна» про захист прав споживачів задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір № 2287 фінансового лізингу від 30 травня 2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР Україна» та ОСОБА_1.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР Україна», ідентифікаційний код юридичної особи 40481805, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, грошові кошти в розмірі 20 320 (двадцять тисяч триста двадцять) грн. 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР Україна», ідентифікаційний код юридичної особи 40481805, судовий збір у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп. на рахунок для зарахування до державного бюджету надходжень за кодом класифікації доходів бюджету 22030106 «Судовий збір (стягувач Державна судова адміністрація України): отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за ; банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача 820019; рахунок отримувача 0001; код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Встановити строк для ознайомлення сторін з повним рішенням 17 листопада 2017 року, відклавши до цього строку складання повного рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: О.В. Каліуш