Справа № 510/1209/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.10.2017 року Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Фурсовой А.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу в попередньому судовому засіданні у його відсутності.

Позивачка, її представник на задоволенні позову наполягали, просили розглянути справу без їх участі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання.

Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія договору купівлі-продажу від 23.09.2014 р.; копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.09.2014 р.; копія паспорта позивачки та ІПН; копія технічного паспорту на квартиру № 112 в житловому будинку № 100 по вул. Вознесенська (Комсомольська) у м. Рені Одеської області.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка звернулася до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що відповідачу ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.09.2014 року, реєстр 1049.

23.09.2014 р. між позивачкою та відповідачем ОСОБА_2 було укладено письмовий договір купівлі-продажу належної відповідачу квартири АДРЕСА_1. Відповідач, як фактичний власник, не маючи на той час відповідних правовстановлюючих документів на нерухомість, продав позивачці вищевказану квартиру, передавши у володіння та користування обєкт нерухомості, який він не мав права на той час відчужувати, оскільки ще не набув право власності на нього, отримавши за це грошову компенсацію. Фактично позивач вступила у володіння та користування зазначеним майном. Так як, згідно законодавства подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню позивач запропонувала відповідачці привести їх домовленість у відповідності до вимог закону. На вимогу позивача, відповідач відповів, що поки не може це зробити, так як на момент укладання договору він не був зареєстрованим власником квартири, хоча вказана квартира і належала йому на праві спадкового права після смерті матері ОСОБА_3 Відповідач також повідомив позивачці, що розпочав процес оформлення спадщини. Так, 24.09.2014 року відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказану квартиру. Про існування обставин, що відповідач на момент укладення правочину не був зареєстрованим власником спірної квартири позивачці не було відомо, оскільки вона знала, що саме відповідач є власником будинку, який успадкував після смерті ОСОБА_3

Таким чином, сторони домовилися про усі суттєві умови договору, так відповідач передав позивачці квартиру в натурі, а позивач прийняла її та ключі від квартири та передала відповідачу обумовлену договором грошову компенсацію. Фактично позивач вступила у володіння та користування зазначеним майном. Пізніше позивачка звернулася до відповідача, з метою посвідчення договору у нотаріальному порядку, згідно вимог закону, але відповідач пояснив, що поки не може це зробити, так як на момент укладання договору він не була зареєстрованим власником квартири, хоча вона і належала йому на праві спадкового права, оскільки він прийняв спадщину після смерті спадкодавця, згодом отримав свідоцтво про право на спадщину. На сьогоднішній день, позивачка продовжує користуватися вищевказаним нерухомим майном, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується квартирою, утримує її, тощо. Таким чином, придбане позивачем нерухоме майно, була відчужена особою, яка до оформлення свого права власності не мала на це права.

У звязку із вищевикладеними обставинами позивач вважала, що має всі підстави для визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1, оскільки вона, як добросовісний набувач, у відповідності до ст. 330 ЦК України набула право власності на будинок, так як придбала у відповідача вказане нерухоме майно, яке вона не мала права відчужувати і воно не може у відповідності до ст. 388 ЦК України витребувано у позивача, тому що, це майно не було загублено власником, не було вкрадено та не вибувало з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, а тому право власності на це нерухоме майно може бути визнано за позивачем.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках.

Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі позивачка ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, оскільки на момент здійснення правочину про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1, вона не знала і не могла знати про те, що інша сторона договору, відповідач ОСОБА_2 не мав права на відчуження цієї нерухомості до належного оформлення свого права власності. Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачкою права власності на вищевказану нерухомість, як добросовісним набувачем, оскільки випадків, передбачених ст. 388 ЦК України, для витребування майна від набувача немає.

Крім того, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість про купівлю-продаж фактично належної ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1, після чого позивачка передала відповідачу обумовлену суму, а відповідач передав нерухоме майно в натурі та належні документи. Таким чином, сторони домовились про усі суттєві умови договору та відбулося повне його виконання. Так, відповідач фактично передав у власність позивачці обумовлене їх домовленістю нерухоме майно, а позивач прийняла її та передала відповідачу обумовлену суму відкупу нерухомого майна. Фактично, позивач вступила в управління та володіння вищевказаним житловим будинком. На момент здійснення правочину про купівлю-продаж нерухомості, сторони не змогли засвідчити його нотаріально, оскільки правовстановлююча документація на відповідача не була виготовлена та квартира не була зареєстрована за відповідачем належним чином.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов договору, покупець передав продавцю обумовлену суму, а продавець передав покупцю нерухомість в натурі. Позивач фактично вступила в управління та володіння нерухомістю, тобто правочин між сторонами відбувся. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити правочин нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. З метою нотаріального засвідчення правочину позивачка запропонувала відповідачу привести укладений договір у відповідності до вимог законодавства, однак з незалежних від неї обставин, зробити це не вдалося. Враховуючи вищенаведене, позивачка вимушена була звернутися із позовом до суду за для захисту своїх порушених прав.

Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обовязки відповідача щодо квартири (які виникли в даний час) та встановленні права на нерухомість у позивачки, як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1, за позивачем, як добросовісним набувачем.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 130, 174, 60, 212, 213 ЦПК України, ст.ст. 16, 330, 388, 397, 657 ЦК України 2003р., -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.І. Дудник