Справа № 153/972/17 Провадження № 22-ц/772/3065/2017Головуючий в суді першої інстанції Дзерин М. М.
Категорія 21Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Якименко М.М., Стадника І.М.

за участі секретаря Кирилюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області, Управління соціального захисту населення Ямпільського району Вінницької області, про визнання недійсним договору дарування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_4, на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 01 листопада 2017 року у цій справі,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1, в якому проживає одна. Їй 87 років, вона часто хворіє та потребує стороннього догляду. В кінці серпня 2014 року її онук, відповідач у справі ОСОБА_3, який проживає у м. Одеса, запропонував їй свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням, утриманням її житлового будинку і присадибної ділянки у належному стані. Взамін чого попросив переоформити на нього належний їй житловий будинок, на що вона погодилась і 02 вересня 2014 року уклала із ним у Ямпільській державній нотаріальній конторі договір, текст якого не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вони з онуком домовились.

Після підписання вказаного договору ОСОБА_3 в Управлінні соціального захисту населення Ямпільської районної державної адміністрації оформив надання ним позивачу соціальних послуг, після чого виїхав до м. Одеси, припинивши догляд за нею, не починаючи його.

Після від'їзду онука позивач знову залишилась проживати одна. Всі її неодноразові прохання про допомогу та догляд ОСОБА_3 ігнорує, тому вона вимушена була звернутися за допомогою до своєї доньки ОСОБА_5, яка й так ввесь час їй допомагала.

У серпні 2017 року позивач запропонувала доньці укласти договір довічного утримання, на що та погодилась. Позивач почала підготовку необхідних документів для укладення цього договору, але під час отримання в Ямпільській нотаріальній конторі копії документів на її будинок, вона дізналась, що фактично між нею та відповідачем у справі було укладено договір дарування, чого вона не бажала.

Вважаючи, що вказаний договір дарування є удаваним правочином, оскільки укладений із метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом та, на підставі ст. ст. 235 (правові наслідки удаваного правочину), 717 (договір дарування) ЦК України, просила визнати цей договір дарування недійсним.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 01 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач через свого представника ОСОБА_4, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким заявлений позов задовольнити.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи із таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач у справі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, 02 вересня 2014 року з ОСОБА_3, який є її онуком, уклала договір дарування належного їй житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6). Цей будинок належав позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12 червня 2002 року Ямпільською державною нотаріальною конторою Вінницької області, та зареєстрованого в КП «Ямпільське районне бюро технічної інвентаризації» 01 липня 2002 року за реєстровим № 1360.

Згідно зі змістом пункту 7 спірного договору його сторони, однаково розуміючи значення умов правочину та його правові наслідки, підтвердили, що дійсність намірів при його укладенні також не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, не є зловмисним, не приховує інший правочин, а відповідає дійсному наміру сторін створити для себе юридичні наслідки, які обумовлені цим договором.

У пункті 14 договору зазначено, що його підписання свідчить про те, що цей договір дарувальником та обдарованим прочитано особисто, зміст цього документу зрозумілий і відповідає їх волі, а предмет дарування фактично прийнято обдарованим. Договір прочитано нотаріусом та сторонами вслух.

14 листопада 2017 року начальником Ямпільського ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_6 ОСОБА_5, яка є донькою позивача, надано письмову відповідь за результатом розгляду її звернення до Ямпільського відділу поліції, зі змісту якої вбачається, що в діях ОСОБА_7 відсутні ознаки кримінального правопорушення (а.с. 8).

26 липня 2017 року начальником Ямпільського ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_6 ОСОБА_2 надано письмову відповідь за результатом розгляду її звернення про повернення їй паспорта громадянина України, якою повідомлено про відсутність в цій події ознак кримінального правопорушення (а.с. 9).

26 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернулась із заявою до начальника Управління соціального захисту населення Ямпільського району Вінницької області Івасенка О.І. про припинення за нею догляду її онуком, оскільки ОСОБА_3, такий догляд за нею не здійснює, проживає у м. Одеса (а.с. 10). Цієї ж дати ОСОБА_2 та ОСОБА_5 звернулись до цієї ж посадової особи зі скаргою (а.с. 13), в якій просили припинити надання ОСОБА_3 компенсаційних виплат за надання позивачу сторонньої допомоги, оскільки такої допомоги він фактично не надає, проживає у м. Одеса, на телефонні дзвінки не відповідає, обманним шляхом заволодів її будинком. Обіцяв проживати з ОСОБА_2, доглядати за нею, покращити умови її проживання, але цього не виконує.

Відповідно до акту № 703 від 03 серпня 2017 року (а.с. 11), складеного комісією виконавчого комітету Ямпільської міської ради народних депутатів, ОСОБА_2 проживає сама, потребує щоденної сторонньої допомоги, діти проживають оремо. Зі слів сусідів, нею опікується донька ОСОБА_9 та її чоловік ОСОБА_10, інші родичі про неї не піклуються та іі не відвідують. Комісією рекомендовано родичам, спільно з Управлінням соціального захисту населення Ямпільського району Вінницької області, оформити опіку над ОСОБА_2

Зі змісту довідки від 04 серпня 2017 року, виданої начальником Управління соціального захисту населення Ямпільського району Вінницької області О. Івасенком (а.с. 12), сторонній догляд за ОСОБА_2 здійснював ОСОБА_3, за що у період з 02 лютого 2015 року по 26 липня 2017 року щомісячно отримував компенсаційні виплати у розмірі 168 грн. 40 коп. Нарахування відповідачу компенсації за надання сторонньої допомоги також підтверджується рішенням про призначення компенсації від 06 лютого 2015 року (а.с. 32), протоколом від 11 серпня 2017 року (а.с. 34).

Згідно відповіді від 15 серпня 2017 року начальника Центру надання адміністративних послуг ОСОБА_11 ОСОБА_3 зареєстрований 28 листопада 2001 року за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 17).

Актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_3 (а.с. 33) встановлено, що на момент перевірки за адресою реєстрації місця проживання відповідача виявлено, що ОСОБА_3 не здійснює догляд за бабусею ОСОБА_2 Вирішено за доцільне припинити виплати допомоги до з'ясування обставин.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснила, що вона є онукою позивача та здійснює за нею догляд. Зі слів позивача їй стало відомо, що вона домовилась із ОСОБА_3 про те, що він буде за нею доглядати, взамін чого вона залишить йому будинок. Про договір дарування вона дізналась нещодавно, при цьому бабуся розповіла, що зміст договору вона не читала та не знала, а лише здійснила підпис у нотаріуса.

Свідок ОСОБА_5, яка є дочкою позивача, пояснила, що до неї приходив ОСОБА_3 та повідомив, що буде утримувати ОСОБА_2 про договір дарування вона дізналась кілька місяців тому зі слів матері. Яка їй пояснила, що зміст договору вона не бачила і не читала.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона є сусідкою позивача, що ОСОБА_2 проживає сама, її внук не з'являється в будинку, не допомагає бабусі. При цьому позивач розповідала, що переоформила будинок на онука, а він їй не допомагає.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона є головою спілки ради ветеранів. Про договір дарування між позивачем та відповідачем їй нічого невідомо. Догляд за ОСОБА_2 здійснювала ОСОБА_15, однак останнім часом їй ніхто не допомагає. Зі слів позивача їй відомо, що у неї був поганий зір.

Свідок ОСОБА_16 пояснив, що він був у складі комісії та складав акт обстеження. Зазначив, що догляд за позивачем ніхто не здійснював, на житловому будинку був замок. ОСОБА_2 сказала, що житловий будинок вона подарувала внукові. Ініціатором складання акту обстеження була донька ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що більше року тому зі слів позивача їй відомо, що остання подарувала свій житловий будинок відповідачу взамін не те, що він буде за нею доглядати. При цьому вона жодного разу не бачила, щоб ОСОБА_3 здійснював догляд за бабусею.

Свідок ОСОБА_18, яка є сусідкою позивача, пояснила, що добре її знає, але про договір дарування їй нічого не відомо.

Встановивши наведені обставини справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 203, 215, 235, 638, 717-720 ЦК України, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні пред'явленого позову, з огляду на таке.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 обґрунтовувала свої позовні вимоги про визнання спірного договору недійсним тим, що цей договір відповідно до положень ст. 235 ЦК України є удаваним правочином, який було вчинено для приховання правочину про довічне утримання, який насправді було укладено між сторонами у справі. Для доведення цих обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, позивач надала вказвані докази.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Під час розгляду справи по суті представники позивача - ОСОБА_19 та ОСОБА_4 посилались також на те, що вказаний договір дарування було вчинено під впливом помилки, тому що на момент укладення цього договору позивач фізично не могла прочитати його зміст у зв'язку з вадами зору, при цьому письмової заяви про зміну підстав позову не подали.

Оскільки позивачем не було подано до суду заяву про зміну підстав позову у передбаченому ч. 2 ст. 31 ЦПК України порядку, суд першої інстанції, який відповідно до діючого цивільного процесуального законодавства немає права з власної ініціативи змінювати підстави позову, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, якими вони доводили ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, надані у п. 25 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», та проведеного Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у цій постанові, зокрема у п. 25, доводи позивача про вчинення удаваного правочину не можуть бути підставою для визнання його недійсним, оскільки за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст.216 ЦК, можуть застосовуватися тільки в разі, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки, та правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі.

Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

З огляду на наведене, закон не передбачає недійсність удаваного правочину, про що було заявлено ОСОБА_2 Пред'явлений нею позов є необґрунтованим, а обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, не доведено належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги зводяться до посилань на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, зокрема того, що позивач на момент укладення спірного договору мала вади зору, а нотаріус про це не зробила у договорі відповідне застереження, тому цей договір було вчинено внаслідок помилки.

Такі доводи колегія суддів відхиляє, оскільки законодавець передбачає обов'язок доказування сторонами виключно тих обставин, що мають значення для справи, та на які вони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зі змісту позовної заяви, підстави якої позивач вподальшому не змінювала, вбачається, що заявлені нею вимоги про визнання недійсним договору дарування обґрунтовано тим, що цей договір відповідно до положень ст. 235 ЦК України є удаваним правочином, який було вчинено для приховання правочину про довічне утримання, який насправді було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Тобто, у даній справі, з огляду на обґрунтування вимог позовної заяви, обставинами, що мають значення для справи, і потребують з'ясування відповідними доказами, можуть бути обставини про те, що сторони у справі умисно оформили один правочин, але між ними насправді встановлено інші правовідносини. Однак, обставини, на які посилається апелянт, предмету доказування не стосуються та в розумінні положень ст. 58 ЦПК України такі докази не є належними, оскільки факт встановлення у позивача вад зору на момент укладення спірного договору за своєї правовою оцінкою не може бути доказом удаваності правочину у даному випадку.

Крім того, апелянт посилається на порушення судом першої норм процесуального права, що полягає у відмові позивачу у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи для встановлення факту ознак підробки та зміну ряду аркушів амбулаторної картки, яка була предметом дослідження. Однак такі доводи колегією суддів не можуть бути взяті до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що таке клопотання не заявлялось, натомість представником позивача ОСОБА_4 у суді першої інстанції заявлялось зовсім інше клопотання - про призначення судово-медичної експертизи для встановлення тієї обставини чи мала ОСОБА_2 вади зору на момент вчинення спірного договору.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість рішення суду, тому відповідно до положень ст. 308 ЦПК України вказану апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_4, відхилити, рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 01 листопада 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : М.М. Якименко

І.М. Стадник