АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7224/2017 Головуючий в 1-й інстанції - Остапчук Т.В.
У Х В А Л А

Іменем України

12 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва в складі:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції м. Києва про визнання батьківства ,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року позивач пред»явив вказаний позов до відповідача та зазначав, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, його батьки у шлюбі не перебували , проте їхні відносини мали характер фактичних шлюбних відносин, вони разом вели господарство , піклувались та підтримували одне одного. Запис про батька в книзі реєстрації народжень був здійснений в порядку ч.2 ст.55 КпШС України. Весь час до смерті матері , ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, батьки проживали спільно , разом його виховували , були однією сім»єю . Відповідач завжди визнавав його своїм сином, підтримував матеріально та морально . На даний час відповідач є людиною похилого віку, тому виникають проблеми з лікуванням та доглядом , в зв»язку з чимпросиввизнати батьківство ОСОБА_3 щодо нього , внести відомості до актового запису № 827 про народження від 29.09.1983 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове,яким позовні вимоги задовольнити. Зазначає , що судом не була надана належна оцінка доказам,які були ним надані на підтвердження своїх вимог.

Вислухавши доповідь судді,пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до наступного.

У Постанові № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Відповідно до ст. 53 КпШС, походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві, про що зроблено запис за № 827 у Книзі реєстрації актів про народження. У графі батько зазначено «ОСОБА_3», у графі мати «ОСОБА_4» (а.с.7).

Згідно із свідоцтвом про смерть, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис № 9541 ( а.с. 8).

Пред»явивши даний позов, ОСОБА_2 зазначав, що в зв»язку зі смертю матері подати спільну заяву батьків про визнання ОСОБА_3 його батьком в порядку ст.. 126 СК України є неможливим, а тому вказане питання повинно вирішуватись в судовому порядку. На підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 надав нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої ОСОБА_3 визнає себе батьком ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві; нотаріально посвідчену довіреність, згідно з якою ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатися відкритим на його ім»я пенсійним рахунком; два нотаріально посвідчені заповіти від 16.08.1997 року та 17.12.2014 року за якими ОСОБА_3 заповів ОСОБА_2 все майно де б воно не було та з чого б воно не складалось, а також нерухоме майно , яке знаходиться в Автономній Республіці Крим; три фотокартки, датовані 17.08.2013 року, на яких зображені сторони у справі, а також квитанції про грошові перекази, які здійснювались позивачем на ім'я відповідача .

Заперечуючи проти даного позову ОСОБА_3 зазначав, що ніколи не проживав разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сім'єю , не вів з ними спільне господарство, а лише був знайомим ОСОБА_4, а з її сином у нього одного часу склались дружні стосунки. Він знає позивача 28 років та за ці роки міг би усиновити його, якщо б ОСОБА_2 до нього добре відносився, однак в останні часи їх дружні стосунки погіршились, в зв'язку з чим питання про всиновлення позивача неможливе ( а.с.48-49 заперечення відповідача) .

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції встановив та виходив з того, що позивачем не надано доказів, на підставі яких можна встановити наявність обставин, якими він обґрунтовує позов.

Колегія суддів вважає таке рішення суду законним та обґрунтованим, відповідним нормам матеріального та процесуального права, що регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, на підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 надав копію нотаріально посвідченої заяви, відповідно до якої ОСОБА_3 визнає себе батьком ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві.

Проте вказаний доказ не можна вважати таким, що з достовірністю підтверджує визнання відповідачем батьківства, так як визнання обставини, яку повинна доказувати інша сторона, не означає згоду того, хто цю обставину визнав, із запропонованою оцінкою цієї обставини.

Так, визнання батьківства - це волевиявлення особи, яка вважає себе батьком дитини. Однак одного волевиявлення особи щодо визнання себе батьком певної дитини недостатньо для настання правових наслідків. Необхідно також ще й волевиявлення матері дитини, яке полягає у вираженні згоди на те, щоб чоловік був записаний батьком її дитини. Саме тому вимагається подання до органів РАЦС спільної заяви матері дитини та чоловіка, який вважає себе батьком цієї дитини.

Визнання батьківства є констатацією факту біологічного батьківства особи, яка подала заяву до органів РАЦС, метою якого є підтвердження вже існуючого біологічного (кровного) споріднення між чоловіком, який визнає себе батьком, та дитиною.

Для встановлення батьківських правовідносин між дитиною та особою, яка не є її біологічним батьком, але бажає визнати себе батьком цієї дитини, існує інститут усиновлення, тобто набуття батьківських прав особою, яка бажає усиновити чужу дитину.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач визнавав лише ту обставину, що мав намір всиновити ОСОБА_2 ( а.с.48-49 заперечення відповідача).

Будь-яких доказів того, що за життя матір позивача, ОСОБА_4, вважала батьком своєї дитини відповідача у справі, ОСОБА_2 не надав, як і не довів, що його мати з відповідачем спільно проживали та вели спільне господарство до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини.

При цьому надані позивачем копії довіреності, заповітів, складені відповідачем на його ім'я, не можуть бути достовірними доказами на підтвердження його вимог , оскільки не вказують на визнання відповідачем батьківства стосовно позивача.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність ОСОБА_2 заявлених позовних вимог .

На підставі викладеного доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави до скасування якого відсутні.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -