22-ц/775/707/2017(м)
Головуючий у 1 інстанції Мохов Є.І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів: Биліна Т.І., Ткаченко Т.Б.,

секретаря Герасимовій Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 17 серпня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа відділ Держгеокадастру у Волноваському районі у Донецькій області Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області про розірвання договору оренди земельних ділянок,

в с т а н о в и л а:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди земельної ділянки. В обґрунтування вимог зазначала, що вона є власником успадкованих трьох земельних ділянок: площею 4,81га - кадастровий номер :02:000:1260; площею 0,15га - кадастровий номер :02:000:1261; площею 0,10га - кадастровий номер :03:000:1093, що розташовані на території Петрівської сільської ради Волноваського району Донецької області. У 2011 році відповідач звернувся до неї із пропозицією укласти договір оренди земельних ділянок, вона надала свої земельні ділянки у фактичне користування, але жодних письмових документів оренди не підписувала, протягом року відповідач користувався земельними ділянками. На початку 2012 року вона підписала із ОСОБА_3 договір оренди землі. Але оплата орендної плати не проводилась згідно умов договору щорічно до 31 грудня. Тільки після її вимог 16.12.2015р. відповідач сплатив орендну плату за період 2012-2015 роки включно 14444грн. В подальшому періоді виплатив в грудні 2016 року орендну плату за вирахуванням всіх податків 5172,69грн. Позивач вважає, що відповідач сплачує їй орендну плату за землю в меншому розмірі, аніж належить, повинен був сплатити за 2012-2016р.р. без вирахування податків, з урахуванням нормативної грошової оцінки землі - 16641,48грн., а сплатив лише 14444грн. недоплата за цей період становить 2197,48грн. Оскільки ОСОБА_3 вчасно не сплачував орендну плату, за кожен день прострочки він повинен сплатити їй пеню в розмірі 0,1% від кожного дня прострочення загалом за 180 днів в сумі 2995,20грн. Окрім цього, за фактичне користування землею у 2011 році відповідач взагалі не сплатив їй орендну плату в розмірі 4059,21грн. З підстав несистематичної плати просила розірвати договір оренди землі. Іншою підставою для розірвання договору вказувала на використання відповідачем земельних ділянок не за цільовим призначенням: землі для пасовища та багаторічних насаджень заорані і використовуються як рілля. Крім того, просила, зобовязати відділ Держгеокадастру у Волноваському районі провести реєстрацію розірвання договору оренди; стягнути з ОСОБА_3 на її користь недоотриману суму орендної плати і пеню загалом в сумі 9251,89грн. (4059,21грн. за 2011р., 2197,48грн.- недоплата за 2012-2016р.р., 2995,20грн. пеня), а також компенсувати за рахунок відповідача судовий збір в сумі 640грн. та витрати на правову допомогу в сумі 500грн.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 17 серпня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа відділ Держгеокадастру у Волноваському районі у Донецькій області Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, про розірвання договору оренди земельних ділянок від 24 квітня 2012 року відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, яка підтримала доводи скарги, заперечення проти скарги відповідача ОСОБА_3, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомленого належним чином про дату і час розгляду справи представника Держгеокадастру, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником успадкованих після смерті ОСОБА_4 трьох земельних ділянок загальною площею 5,060га, розташованих на території Петрівської сільської ради Волноваського району Донецької області (а.с. 14-16).

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 5,06га, строком на 49 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копіями договору оренди і актом приймання передачі. Договір зареєстровано у відділі Держкомзему Волноваського району 21.04.2012р. (а.с. 27-31).

Умовами даного договору оренди землі сторонами було погоджено в п.п. 9, 11, що орендна плата вноситься орендарем в грошовій формі, натуральній або відробітковій в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі, і вноситься у строк до 31 грудня. Пунктом 41 договору передбачено, що він набирає чинності після підписання сторонами та державної реєстрації.

Згідно відомості видачі орендної плати за використання земельного паю за договором оренди від 24.04.2012р., ОСОБА_2 виплачено: 19.12.2015р. 15484грн. за 2012-2015р.р. (нараховано 18216,48грн., утримано і сплачено податку на доходи фізичних осіб 2732,48грн.), 17.12.2016р. - 5172,69грн. за 2016 рік (нараховано 6425,71грн. орендної плати, з неї утримано 1156,63грн. податку, 96,39грн. військового податку (а.с. 32).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з доведення факту повної сплати орендної плати позивачеві, з урахуванням того, що: позивачем не доведено факт користування відповідачем земельною ділянкою у 2011 році, договір підвергнутий державній реєстрації 24.04.2012р. і з цього часу створює права і обовязки для сторін; відповідачем за позивача сплачувався податок на доходи фізичних осіб відповідно до податкового законодавства у спірному періоді 2012-2016р.р.; прострочення орендних платежів відсутнє, тому немає підстав для стягнення з відповідача обумовленої договором пені за порушення строків сплати орендної плати. Враховуючи зазначене, суд вважав непорушеними істотні умови договору щодо здійснення орендної плати, як першої підстави для розірвання цього договору, а також констатував недоведеними доводи щодо нецільового використання орендарем земельних ділянок, як другої підстави для розірвання договору.

З таким висновком суду в повному обсязі колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.

За змістом ст. 13 Закону України "Про оренду землі" під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі ст.15 Закону України "Про оренду землі" орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є однією із суттєвих умов договору оренди.

Положеннями ст. 21 цього Закону передбачено, що розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладені договору.

Частиною 1 ст. 32 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обовязків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються; своєчасного внесення орендної плати.

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки зобов'язаний: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об'єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; у п'ятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу доходів і зборів.

Пунктом 36 договору оренди сторони передбачили, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Отже, договір оренди землі може бути розірваний за умови систематичної несплати орендної плати.

Однією з заявлених ОСОБА_2 вимог є стягнення невиплаченої за 2011 рік орендної плати за користування орендарем ОСОБА_3 земельними ділянками позивача. Судом в рішенні вмотивовано необґрунтованість з правової точки зору заявлених вимог в цій частині, зважаючи на реєстрацію укладеного між сторонами договору 24.04.2012р.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст. 18, ч. 2 ст. 20 Закону України Про оренду землі (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин в 2012 році), ст. 125 Земельного кодексу України договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Виходячи з положень ст. 638 ЦК України, ст. 125 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

Тож, цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації.

До набуття юридичної сили договору оренди земельної ділянки (в даному випадку - 24.04.2012р.) він не створює цивільних обовязків, зокрема для відповідача щодо здійснення орендної плати за період, що передував моменту його державної реєстрації.

Як повідомила позивач, відповідач фактично використовував земельну ділянку у 2011 році. Втім, в змісті позовної заяви (а.с. 4 абз. 1) ОСОБА_2 сама стверджувала, що в 2011 році ніяких документів на оренду вона із відповідачем не підписувала, а уклала із відповідачем договір оренди тільки на початку 2012 року, підписавши договір.

Укладений між сторонами договір оренди земельної ділянки був зареєстрований 24.04.2012р. Зібрані у справі матеріали, зокрема технічна документація, акти прийому-передачі земельних ділянок не містять відомостей про передачу спірних земельних ділянок у користування позивачеві в 2011 році (а.с. 19-23). Тому саме з часу державної реєстрації вказаний договір є юридично обовязковим для виконання сторонами згідно узгоджених умов.

За відсутності в договорі умови, яка б передбачала ретроспективне (до його реєстрації) зобовязання орендаря сплатити орендодавцеві в певній грошовій сумі орендну плату за попередній період (як в позові значиться за 2011р.), з урахуванням вимог ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі», у суду відсутні підстави покласти такий обовязок на відповідача за судовим рішенням. В цій частині рішення відповідає вимогам закону і відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Судом першої інстанції проаналізовано доводи позовної заяви щодо незгоди з відрахуванням відповідачем податків з нарахованої орендної плати, що призвело до недоотримання нею грошей орендної плати, зокрема в період 2012-2016р.р., в сумі 2197,48грн., що є значним для ОСОБА_2 і на що вона розраховувала, і чого позбавив її відповідач. Судом правильно, з дотриманням вимог закону, ухвалено рішення про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог, що схвалює колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до п. 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Платником орендної плати є орендар земельної ділянки (п. 288.2 ст. 288 Податкового кодексу).

В даному випадку ОСОБА_3, як особа, в користуванні якого на підставі договору оренди перебувають 3 земельні ділянки, сплачує орендну плату їх власнику - ОСОБА_2

В п. 9 укладеного сторонами договору оренди передбачено, що орендна плата вноситься орендарем в грошовій формі, або в натуральній чи відробітковій за погодженням сторін в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі.

В п. 11 договору відзначено, що орендна плата вноситься щорічно грошима, продукцією та надання послуг до 31 грудня. В розмір орендної плати не входить податок на землю.

Згідно із вимогами в п. 14.1.180 Податкового кодексу України податковий агент на доходи фізичних осіб (в даному випадку відповідач ОСОБА_3Г.) зобовязаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі (в даному випадку позивач ОСОБА_2В.).

Отже, при грошовій виплаті від суми орендної плати віднімається податок на доходи 2012-2015р.р. за ставкою 15%, в 2016р. за ставкою 18 %, а різницю виплачується фізичній особі.

Платіжними відомостями з підписами ОСОБА_2 спростовуються її доводи позову про отримання нею за період 2012-2016р.р. тільки 14444грн.

Так, 19.12.2015р. ОСОБА_2 отримала орендну плату за 2012р. 3644,15грн., за 2013р. 3644,15грн., за 2014р. 3644,15грн., за 2015р. 4551,55грн., а загалом 15484грн. (нараховано 18216,48грн., утримано і сплачено податку на доходи фізичних осіб 2732,48грн.), 17.12.2016р. - 5172,69грн. за 2016 рік (нараховано 6425,71грн. орендної плати, з неї утримано і сплачено 1156,63грн. податку на доходи фізичних осіб, 96,39грн. військового податку) (а.с. 32, 54-55, 100-128).

Тож, з дотриманням вимог податкового законодавства орендарем ОСОБА_3 сплачується за орендодавця ОСОБА_2 податок на прибуток з фізичних осіб, як показала податкова звітність відповідача.

ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердила, що у спірному періоді вона не сплачувала ані податок на отриманий дохід у вигляді орендної плати, ані земельний податок за земельні ділянки.

Крім того, землекористувач ОСОБА_3, як вбачається з податкової звітності і платіжних документів, копії яких долучені до справи, сплачував у спірному періоді 2012-2016р.р. і земельний податок на земельні ділянки, належні позивачеві (а.с. 136-138).

Таким чином, орендар у звязку з використанням земельних ділянок сплачує 2 види податки: ПДФО і земельний податок, що відповідає вимогам законодавства, умовам договору щодо зобовязання орендаря своєчасно сплачувати земельний податок (п. 31) і не порушує прав позивача.

Щодо перевірки повноти розміру сплаченої орендної плати колегія суддів враховує наступне.

За положеннями п. 288.4 ПКУ розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Згідно з п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України (в редакції, діючій у спірному періоді) розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки;

Саме на такому числовому рівні визначено розмір орендної плати в п. 9 договору оренди землі, зареєстрованого 24.04.2012р. (а.с. 26), при якому нарахована орендна плата в даному випадку становила б: за 2012г. 133048,13+495,36+1497,53=135041,02:100х3%=4051,23грн.;

за 2013г. - 133048,13+495,36+1497,53=135041,02:100х3%=4051,23грн.;

за 2014г. - 133048,13+ 495,36+1497,53= 135041,02:100х3%=4051,23грн.;

за 2015г. 147105,62+618,74+1870,52=149594,88:100х3%=4487,85грн.;

за 2016г. 147105,62+618,74+1870,52=149594,88:100х3%=4487,85грн.

В п. 10 договору оренди між сторонами узгоджено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з врахуванням щорічного коефіцієнта зміни нормативної грошової оцінки, затвердженого у відповідності з нормами діючого законодавства.

Колегією суддів перевірено розмір нарахування орендної плати і зясовано, що орендарем при нарахуваннях враховано як 3% нормативної грошової оцінки землі за даними Головного управління держгеокадастру у Донецькій області, до якої застосовано коефіцієнт 1,756 (щодо ріллі) згідно Постанови КМУ № 1185 від 31.10.2011р. (а.с. 24-25, 33-40), так застосовано також і щорічно розраховані органами виконавчої влади на виконання ст. 289 ПКУ коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель для сільськогосподарських угідь (п. 289.2 ПКУ) (як в даному випадку - ріллі, багаторічних насаджень, пасовищ), який становив: 2012р. 1,0, 2013р. 1,0, 2014р. 1,249, 2015р. 1,2, 2016р. -1,0, чим дотримано вимоги законодавства і умови договору у вищевикладеному п. 10.

Таким чином, нараховані орендарем з дотриманням вимог вищенаведеного законодавства і умов договору суми орендної плати вище і становлять:

- за 2012 рік при нарахованій орендній платі 4287,24грн., за відрахуванням ПДФО 643,09грн. (15%), орендодавець одержала на руки 3644,15грн.;

- за 2013 рік при нарахованій орендній платі 4287,24грн., за відрахуванням ПДФО 643,09грн. (15%), орендодавець одержала на руки 3644,15грн.;

- за 2014 рік при нарахованій орендній платі 4287,24грн., за відрахуванням ПДФО 643,09грн. (15%), орендодавець одержала на руки 3644,15грн.;

- за 2015 рік при нарахованій орендній платі 5354,76грн., за відрахуванням ПДФО 803,21грн. (15%), орендодавець одержала на руки 4551,55грн.;

- за 2016 рік при нарахованій орендній платі 6425,71грн., за відрахуванням ПДФО 1156,63грн. (18%) і воєнного збору 96,39грн. (1,5%), орендодавець одержала на руки 5172,69грн.

У змісті позовної заяви ОСОБА_2 зазначила, що отримала за 2016 рік орендної плати 5172,69грн. (сплачено у січні 2016р.), що в порівнянні з іншими орендодавцями значно менше. Але такий довід не має відношення до конкретної справи і конкретного договору. В апеляційному суді з наданих відповідачем платіжних документів перевірено повноту сплати орендної плати позивачеві. У звязку з цим відсутні підстави для достягнення позивачеві 2197,48грн., як різницю між належними, на погляд позивача, 16641,48грн. без відрахування податків, і фактично сплаченими коштами орендної плати.

В цій частині рішення суду ґрунтується на вимогах закону.

Таким чином на момент звернення позивача до суду у липні 2017 року, орендарем виконані перед власником земельної ділянки-орендодавцем всі зобовязання зі сплати орендної плати, суми нарахувань перевірені, як судом першої інстанції і в апеляційному суді, та відповідають як умовам укладеного між сторонами договору, так і вимогам податкового законодавства.

Так, дійсно, як встановлено, протягом 2012-2104 року орендна плата сплачувалась з порушенням строку, встановленого договором оренди, що не може бути визначено як істотне порушення, бо на момент звернення позивача до суду із даним позовом у липні 2017 року це порушення було усунуто. А відтак, зазначена обставина не може бути підставою для дострокового розірвання договору оренди землі і внесення змін до відповідного реєстру про розірвання цього договору.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_2 про розірвання договору оренди земельної ділянки, зобовязання провести реєстрацію розірвання цього договору оренди, стягнення недовиплаченої орендної плати, дав належну оцінку в цій частині вимог поясненням сторін та наданим доказам. Суд правильно застосував матеріальний закон і встановив факт отримання позивачем грошових коштів орендної плати за договором в повному обсязі, а також вірно вважав недоведеним факт порушення відповідачем істотних умов договору. На підставі цього суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вказаних вимог.

Суд розглядає справу відповідно до ст. 11 ЦПК України в межах заявлених вимог, виходячи з принципу диспозитивності. Тому поза межами розгляду справи, в тому числі поза межами апеляційного розгляду (ст. 303 ЦПК України), перебувають доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача волевиявлення щодо тривалості дії договору на 49 років і введення її відповідачем в оману щодо строку дії договору, оскільки позовних вимог про визнання недійсним цього договору з зазначених підстав позивач у даній справі не заявляла. Аналогічно, з урахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, не підлягають задоволенню порушені тільки в апеляційній інстанції вимоги про дострокове стягнення за 2017 рік орендної плати, бо ці вимоги не були заявлені в суді першої інстанції і не були предметом розгляду.

Як правильно визначився у своїх висновках суд першої інстанції, відсутні підстави для розірвання договору оренди землі, вмотивовані використанням орендарем земельних ділянок не за цільовим призначенням, оскільки ці доводи не підтверджені будь-якими належними і допустимими доказами в порядку ст. 60 ЦПК України. А посилання у змісті позову на використання відповідачем як рілля земельних ділянок, предписаних для пасовища та багаторічних насаджень, само по собі не свідчить про нецільове використання, бо воно обєднується загальним поняттям земель сільськогосподарського призначення.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в даній частині, що не спростовує правильності висновків суду, підлягає відхиленню, а рішення суду в цій частині залишенню без змін.

Разом з тим, не можна погодитись з твердженням в рішенні суду про відсутність прострочення орендних платежів з посиланням на отримання грошей орендної плати позивачем без відміток у відомості. Така мотивація суду спростовується дослідженими в ході апеляційного розгляду письмовими матеріалами, з яких вбачається, що орендну плату за 2012р., 2013р., 2014р. орендодавець отримала лише у грудні 2015 року.

Умовами договору оренди землі визначено в такому випадку механізм захисту майнового права орендодавця від порушень з боку орендаря, повязаних з несвоєчасністю виплати орендної плати.

Так, у п. 14 (а.с. 27) визначено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,1% несплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше ніж за шість місяців.

З урахуванням встановленого факту прострочення виплати орендарем орендодавцю орендної плати за 2012-2014р. є обґрунтованими вимоги ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення вказаної виплати (крайній платіж мав відбутись у грудні 2014 року, а сплата фактично відбулась 19.12.2015р.), що обмежується 180 днями, про які заявлено у змісті позову, і які перебувають в межах позовної давності (за 3 роки до моменту предявлення позову у липні 2017 року), та не перевищують спеціального однорічного строку нарахування неустойки (пені) відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Саме такий спосіб відновлення порушеного права мав бути вжитий судом, але залишений поза увагою.

Таким чином, рішення суду в частині відмови у стягненні на користь позивача пені за прострочення грошового зобовязання підлягає скасуванню з ухваленням в порядку ст. 309 ЦПК України нового рішення в даній частині, яким з відповідача підлягає стягненню пеня в сумі 1967,84грн. (належало до виплати в 2012-2014р.р. сумарно 3644,15грн.х3=10932,45грн., які діляться на 100% і множаться на 0,1% узгодженого розміру пені за договором, та множаться на кількість заявлених днів у періоді 180).

Враховуючи, те що позов ОСОБА_2 за наслідками розгляду справи судом першої інстанції (в незміненій частині) і апеляційного розгляду (нового рішення в частині пені) задоволено на 21,3% (заявлено позов на суму 9251,89грн. 100%, а задоволено на суму 1967,84грн. 21,3%), відповідно до ст.ст. 79, 84, 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню позивачеві за рахунок відповідача понесені нею судові витрати (а.с. 1, 44, 48, 67) частково, пропорційно до задоволеної частини: з оплати судового збору за подачу позову і апеляційну скаргу в сумі 572,54грн. (640грн.+640грн. по першій інстанції+110% по апеляційній інстанції 1408грн. = 2688грн:100%х21,3%) і витрати на правову допомогу в сумі 106,50грн. (500грн.:100х21,3%).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 17 серпня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення пені за прострочення виплати орендної плати скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення виплати орендної плати задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення виплати орендної плати в сумі 1967 (одна тисяча девятсот шістдесят сім) гривень 84 копійки.

В решті рішення суду про відмову у розірванні договору оренди земельної ділянки, зобовязанні провести реєстрацію розірвання цього договору оренди, стягнення недовиплаченої орендної плати залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат з оплати судового збору - 572 (пятсот сімдесят дві) гривні 54 копійки, витрат на правову допомогу 106 (сто шість) гривень 50 копійок.

Рішення набуває чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.А.Попова

Судді: Т.І.Биліна

ОСОБА_5