Головуючий суду 1 інстанції - Коваленко Н.В.
Доповідач - Лозко Ю.П.
Справа № 415/1578/17
Провадження № 22ц/782/477/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2017 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Лозко Ю.П.,

суддів: Авалян Н.М., Орлова І.В.

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 29 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Лисичанськтепломережа» про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИЛА:

21 березня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаною позовною заявою, в обґрунтування якої вказала, що з 13.11.2014 року по 09.11.2015 року вона працювала у КП «Лисичанськтепломережа» оператором котельної 2 розряду.

09.11.2015 року позивача було звільнено з посади по завершенню трудового договору - опалюваний період 2014-2015 р. р. за ч. 2 ст. 36 КЗпП України згідно наказу №104-к від 10.11.2015 року.

Вважає звільнення незаконним, з огляду на те, що опалюваний термін у м. Лисичанську починається з 15 жовтня та діє по 15 квітня кожного року, тому підстав для звільнення у листопаді у відповідача не було.

10.11.2015 року позивач звернулася до начальника ділянки з проханням надати відпустку, у зв'язку з тим, що з 23.03.2015 року по 09.11.2015 року вона постійно перебувала на лікарняних. Проте, відповідач відмовився надати відпустку та видав наказ про звільнення з посади позивача 10.11.2015 року, однак 10.11.2015 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні у ЦМЛ ім.Титова у м. Лисичанську. В подальшому відповідач змінив дату звільнення на 09.11.2015року, але в той час позивач також перебувала на лікарняному.

Вважає, що відповідачем було порушено норми ст. 40 КЗпП України, якими встановлено заборону звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності та відпустки, а тому просила суд, визнати наказ відповідача №104-к від 10.11.2015 року про звільнення незаконним та скасувати його. Поновити на роботі на посаді оператора котельної 2 розряду на ділянку №1 КП«Лисичанськтепломережа».

Крім того, позивач просила поновити строк звернення до суду, оскільки за захистом свого порушеного права позивач не звернулась у місячний строк встановлений ст. 233 КЗпП України, у зв'язку з хворобою, юридичною необізнаністю, неможливістю оплатити юридичну допомогу та відмовою юристів у підготовці даного позову.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 29 травня 2017 року позов ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Лисичанськтепломережа» про поновлення на роботі залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, пославшись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду є законним, якщо суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення є обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що у даному випадку вказані вимоги закону судом першої інстанції виконано.

Частина друга ст. 23 КЗпП України містить перелік випадків, коли допускається укладення строкового трудового договору. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

За вимогами ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. При укладенні трудового договору сторони погоджують термін їх співпраці шляхом його зазначення у трудовому договорі, за умови його укладення у письмовій формі та у заяві про прийняття на роботу. Тривалість трудових відносин є однією з суттєвих умов трудового договору.

У п. 7 Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Згідно п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимоги про їх припинення.

Судом та матеріалами справи встановлено, щонаказом №141-к від 12.11.2014 року, ОСОБА_2 була прийнята до КП «Лисичанськтепломережа» на час опалювального періоду, з оплатою згідно штатного розпису, з 13.11.2014 року, на підставі її заяви на ділянку №1 оператором котельної 2 розряду (а.с.10).

Отже, сторони погодили умови трудового договору, визначили термін його дії та тривалість трудових відносин, тобто уклали строковий трудовий договір з дотриманням ч.2 ст. 23 КЗпП України.

Закінчення строку трудового договору тягне його припинення. У разі відсутності працівника на роботі в цей день (хвороба, відсутність без поважної причини), видається наказ, робиться запис про звільнення в трудовій книжці, а працівник телеграмою чи рекомендованим листом повідомляється про звільнення і необхідність одержання трудової книжки.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив при написанні заяви про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого договору після закінчення строку, на який він був укладений.

Згідно копій листків непрацездатності серії АГО №385170, АГО №316227, АГО №316458, АГТ №351406, АГО №316735, АГО №316933, АГО №317302, ОСОБА_2 безперервно перебувала на лікарняному з 23.03.2015 року по 29.10.2015 року, тобто в цих лікарняних підкреслено, що ОСОБА_2 продовжує хворіти, а саме в листку непрацездатності серії АГО №317598, зазначено, що ОСОБА_2 перебувала на лікарняному з 30.10.2015 року по 09.11.2015 року та з 10.11.2015 року приступити до роботи. Проте, згідно копії листка непрацездатності серії АГТ №348862, ОСОБА_2 відкрито лікарняний з 10.11.2015 року по 13.11.2015 року.)

Згідно витягу з наказу КП «Лисичанськтепломережа» №104-к від 10.11.2015 року ОСОБА_2, за закінченням строку трудового договору - опалювальний період 2014/2015 звільнено за п.2 ст.36 КЗпП України, датою звільнення вважати 09.11.2015 року. З даним наказом від 10.11.2015 року позивач була ознайомлена в день його винесення.

Колегія суддів, вважає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд обґрунтовано виходив з того, що відповідач при звільненні позивача діяв у відповідності до вказаних вище законодавчих норм, оскільки із закінченням опалювального періоду 2014/2015 р.р. дія строкового трудового договору, укладеного з позивачем саме на цей період закінчилась, а припинення договору після закінчення строку не вимагає заяви працівника. Власник також не зобов'язаний попереджати або в іншій спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Наказ №104-к від 10.11.2015 року виданий у межах повноважень у спосіб та порядок, що передбачений чинним законодавством України, тому відповідачем доведено правомірність звільнення позивача із займаної посади.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», строк звернення до суду та наслідки його пропущення застосовуються у разі встановлення порушення трудового законодавства при звільненні, а у даному випадку у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за необґрунтованістю. Висновок суду про неповажність причин пропуску позивачем строку для звернення до суду з даним позовом не має юридичного значення при розгляді цієї справи.

Проте, колегія суддів вважає, що вказане не призвело до неправильного вирішення судом спору по суті.

Посилання апелянта на положення ч.2 ст. 40 КЗпП України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивач працювала за строковим трудовим договором на період опалювального сезону 2014/2015 року, а тому звільнена із займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. За вимогами ч.2 ст. 40 КЗпП України, розірвання трудових договорів які укладені на невизначений строк та строкових договорів до закінчення строку їх чинності має місце у випадках передбачених цією нормою.Позивач була обізнана про укладення з нею строкового трудового договору на певний період і погодилась з цими умовами, про що свідчить її заява, отже виразила також і волю на припинення такого договору після закінчення строку, на який він був укладений.

Матеріали справи не містять даних які б свідчили, що позивач була прийнята за трудовим договором з невизначеним строком, (працевлаштування не на певний період) або набуття трудовим договором характеру безстрокового.

Інші доводи апеляційної скарги за своєю суттю є обґрунтуванням позовних вимог та зводяться до не згоди з висновками суду по оцінці доказів, але згідно зі ст. 212 ЦПК України право оцінки наданих доказів належить безпосередньо суду.

Доказів, які б спростовували висновки суду, апелянтом не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак її може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: