Справа №461/1307/17
Провадженя №2/461/736/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2017 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Зубачик Н.Б.,

секретаря судового засідання Пелех О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання поруки недійсною -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поруки № 197662 від 18.04.2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк».

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 18 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, поручителем по якому виступив чоловік позивача - ОСОБА_2, уклавши відповідний договір поруки № 197662 від 18.04.2008 року. Позивач зазначає, що вказаний договір поруки не є дрібним побутовим, має високу вартість, укладений без згоди позивача у відповідності до вимог ч.2 ст.65 СК України, договір може призвести до збитків у майбутньому, тому такий підлягає визнанню недійсним, оскільки юридичним наслідком даного договору є розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю. Просить позов задоволити.

У судове засідання позивач не з'явилася, однак через канцелярію суду подала клопотання про розгляд справи у її відсутності. Зазначила, що позов підтримує та просить задоволити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, однак через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без його участі, надав письмові заперечення, в яких зазначає про те, що оскаржуваним договором поруки жодних прав чи інтересів позивача не порушено, оскільки він створює особисті зобов'язання для ОСОБА_2 та не створює обов'язків для подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1, такий укладений не в інтересах подружжя, а в інтересах сторонньої особи позичальника (ОСОБА_4) за основним зобов'язанням. Просить відмовити у задоволенні позову. На підтвердження своїх заперечень представник відповідача покликається на положення ст.ст. 553, 627 ЦК України та ст.73 СК України та правову позицію Верховного Суду України, яка висловлена у постанові №6-88цс12 від 12 вересня 2012 року.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів.

На підставі ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з'явились.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити, з наступних підстав.

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Так, відповідно до частин 1 та 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно роз'яснення п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Частиною 1 ст.553, ч.1 ст.547 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до вимог ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, договір поруки укладається саме між кредитором і поручителем, оскільки безпосередньо цим договором регулюються їх права та обов'язки у разі невиконання боржником свого зобов'язання перед кредитором.

Відповідно до вимог статті 511 ЦК України, - зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Відповідно до п.3 ст.215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними законом, а саме: однією із сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені на момент звернення до суду і на права та обов'язки яких безпосередньо впливає оспорюваний правочин.

Так, з наданих суду доказів вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про одруження, виданого Бюро запису актів громадянського стану 18 липня 1973 року ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 /а.с.10/.

Судом встановлено, що 18 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 /а.с.4-8/.

Відповідно до умов кредитного договору, банк надав ОСОБА_3 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 38 000,00 дол. США, а ОСОБА_3 зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 18 квітня 2029 року та сплачувати протягом 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 197662 від 18 квітня 2008 року поручителем, у якому виступив чоловік позивача - ОСОБА_2. Відповідно до п.п. 1.3,1.4 договору поруки, поручитель зобов'язується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною /а.с.9/.

Відповідно до п.2.2. договору поруки, у випадку невиконання позичальником його зобов'язань за кредитним договором, позивач має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя.

Позивач вказує, що згоди на укладення договору поруки не надавала та такий є правочином щодо розпорядження спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однак із таким суд з таким твердження позивача не погоджується, виходячи із наступного.

Згідно заяви ОСОБА_1, яка міститься в матеріалах справи, остання надала згоду на укладення договору поруки № 197662 від 18 квітня 2008 року до кредитного договору № 0від 18.04.2008 року із ОСОБА_2 /а.с.27/.

Аналізуючи спірний договір поруки, суд приходить до висновку про те, що його сторонами є кредитор ПАТ «УкрСиббанк» та поручитель ОСОБА_2, які підписали вказаний договір і ця обставина не оспорюється сторонами у справі. Позивач ОСОБА_1 не є стороною спірного договору поруки.

Суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання оспорюваного договору поруки недійсним за підставами, зазначеними у позові, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема порукою.

Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до вимог ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Як роз'яснено у п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07.02.2014 року) при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (стаття 553 ЦК), договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

Таким чином, оскільки договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, є способом забезпечення виконання зобов'язання і не носить майнового характеру, визнання договору поруки недійсним з підстав неотримання згоди дружини поручителя на укладення договору поруки є безпідставним.

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-88цс12 - договір поруки укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Аналізуючи докази у справі, суд дійшов висновку, що спірний договір поруки не був укладений в інтересах сім'ї позивача, оскільки укладений відповідачами для забезпечення кредитного договору, в якому позичальником є ОСОБА_3 та не створює для позивача жодних обов'язків за цим договором і згоди останньої на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Той факт, що позивач та поручитель за спірним договором поруки знаходяться в зареєстрованому шлюбі, і на час укладення договору поруки являлись подружжям, - не впливає на правомірність укладеного спірного правочину.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, понесені ОСОБА_1 судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 60, 65, 73 СК України, ст.ст. 15, 16, 190, 368, 553, 627, 628 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 197, 208-209, 213-215, 360-7 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м. Львова протягом 10 днів з моменту його проголошення. У разі, якщо судове рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Зубачик Н.Б.