Справа № 466/6946/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/3492/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю представників позивача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виконання зобов`язання за договором та зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом, в якому, після уточнення, просив стягнути із відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на свою користь у солідарному порядку 36000 доларів США за користування земельною ділянкою, згідно умов договору суперфіцію.

В обґрунтування остаточно уточнених позовних вимог покликався на те, що на підставі свідоцтва про право власності та державного акта на право власності на землю йому належить 16/25 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, а також земельна ділянка по АДРЕСА_2 13.11.2010 року між ним та відповідачами укладений договір користування зазначеною вище земельною ділянкою для забудови багатоповерхового будинку (договір суперфіцію), за яким у рахунок плати за користування земельною ділянкою останні зобов'язались передати йому у власність двохкімнатну квартиру та виплатити 36000 доларів США за користування нею. Після завершення такого будівництва йому дійсно передано у власність 2-х кімнату квартиру, однак обумовлену договором суму грошових коштів у встановленому розмірі виплачено не було. З огляду на вказане, він вимушений був звертатись в суд за захистом свого права із даним позовом.

У свою чергу, відповідач ОСОБА_9 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив стягнути з позивача ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_2 на свою користь 71000 доларів США, які було виплачено останнім при укладенні попереднього договору про зобов'язання укласти у майбутньому договір купівлі-продажу16/25 частин вказаних вище житлового будинку та земельної ділянки, так як такий договір укладено не було з вини ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 грошову суму, еквівалентну 36 000 доларам США, що становило 567 720 грн.

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення коштів відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням суду, таке оскаржив представник відповідачів за первісним позовом ОСОБА_10 та ОСОБА_6 - ОСОБА_11.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_10 та ОСОБА_6 - ОСОБА_11 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року залишено без змін.

Окрім того, в травні 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року оскаржила ОСОБА_12, котра не брала участі при вирішенні зазначеного спору у суді першої інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_12 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року залишено без змін.

На даний час рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року оскаржила ОСОБА_4, котра не брала участі при вирішенні зазначеного спору у суді першої інстанції.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування усіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме з порушенням норм ст. ст. 125, 126 ЗК України.

Зазначає, що 13 листопада 2010 року ОСОБА_5, з однієї сторони та ОСОБА_7, ОСОБА_6, з іншої сторони уклали договір суперфіцію, згідно з яким в рахунок оплати за користування земельною ділянкою та будівлею ( 16/25 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, який належить Суперфіціару на підставі Свідоцтва про право власності), яка може бути знесена в майбутньому в разі необхідності, Суперфіцій передає Суперфіціару житлову квартиру на другому поверсі ( квартира № 6 за проектом), орієнтовною площею 60 м. кв., з лоджією та терасою з повним завершеним ремонтом та гаражем. Окремо здійснюється доплата в розмірі 285 000, 00 грн., що еквівалентно 36 000 доларам США. Суд не дослідив питання того, що на день підписання договору суперфіцію, апелянт перебувала з ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі, однак не надавала свою згоду на розпорядження спільним майном подружжя, а саме: квартирою та 36 000 доларами США, що призвело в подальшому до порушення її прав та інтересів.

Ще звертає увагу суду на ту обставину, що договір суперфіцію від 13.11.2010 року не був зареєстрований у встановленому порядку згідно із чинним на той час законодавством, а, відтак, є таким, що неукладений, і тому правові наслідки за цим договором у вигляді передачі позивачу квартири та 36000 доларів США не настали. Тому вважає, що така форма захисту прав позивача, як стягнення коштів за договором суперфіцію на підставі п. 4.1 даного договору, є безпідставною.

Порушено п.5.3 договору суперфіцію щодо підписання акту приймання передачі земельної ділянки. Зазначений акт не підписувався, а відтак підстав для сплати коштів позивачу у відповідачів не виникло.

Крім того, 21 липня 2014 року її чоловіком було подано нотаріальну заяву про передачу усіх прав замовника у будівництві багатоквартирного житлового бдинкуАДРЕСА_2. Тому на час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_7 не мав жодного відношення до використання земельної ділянки за її цільовим призначенням згідно із договором суперфіцію, а відтак і обов»язку щодо сплати коштів у сторін не виникло.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року скасувати в частині задоволення первісного позову та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Встановлено, що 13.11.2010 року між ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з другої укладено договір суперфіцію строком на один рік, за умовами якого суперфіціар - ОСОБА_5 надав, а суперфіціарії - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 прийняли у строкове платне користування земельну ділянку, котра знаходиться у АДРЕСА_2, площею 0,0712 га, із цільовим призначенням - будівництво житлового будинку і господарських споруд. Разом з тим пунктом 3.3. договору передбачено, що суперфіціарій продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення терміну його дії і такий вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, якщо суперфіціар за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору не повідомить письмово суперфіціарія про закінчення договірних відносин. Одночасно, у пункті 4.1 договору передбачено, що у рахунок оплати за користування земельною ділянкою та будівлі (16/25 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, котра може бути знесена у майбутньому у разі необхідності, суперфіціарій передає суперфіціару житлову квартиру на другому поверсі (квартира № 6 за проектом) орієнтовною площею 60 м. кв., з лоджією та терасою, з повним завершеним ремонтом та гаражем. Окремо здійснюється доплата у розмірі 285 000 грн., що еквівалентно 36 000 доларів США.

Встановлено й те, що відповідачі за первісним позовом збудували на земельній ділянці, котра була предметом договору суперфіцію, багатоповерховий будинок і при тому знесли 16/25 житлового будинку останнього за адресою: АДРЕСА_1., у зв'язку з чим, у рахунок оплати за користування земельною ділянкою та будівлі, позивачу за первісним позовом ОСОБА_5 в силу пункту 4.1. договору передано двохкімнатну квартиру у новозбудованому будинку, однак доплати в сумі 285 000 грн. в еквіваленті 36 000 доларів США не проведено.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що апелянт ОСОБА_4 та відповідач за первісним позовом ОСОБА_7 24 листопада 1958 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження НОМЕР_1 ( т.2 а.с. 25).

Вказаний шлюб станом на дату укладення згаданого вище договору суперфіцію не розірвано у встановленому законом порядку.

Встановлено й те, що нерухоме майно, котре було предметом договору суперфіцію, набуто відповідачем за первісним позовом ОСОБА_7та апелянтом ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відтак, колегія суддів погоджується з твердженням апелянта про необхідність надання нею у встановленому законом порядку обов'язкової згоди на укладення її чоловіком ОСОБА_7 13.11.2010 року договору суперфіцію, так як останній розпорядився майном, котре було об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, з витребуваних судом апеляційної інстанції матеріалів, пов'язаних із укладенням та нотаріальним посвідченням вказаного вище договору суперфіцію вбачається, що нотаріусом при цьому взято до уваги оформлену у встановленому порядку заяву апелянта ОСОБА_4 від 13.11.2010 року (т.1а.с.234), якою вона надала відповідну згоду своєму чоловікові ОСОБА_7 на укладення договору суперфіцію, земельної ділянки площею 0,0712 га, яка розташована по вул. Львівській, 27 у смт.Брюховичі - м.Львів.

Важливою є та обставина, що апелянт ОСОБА_4 у зазначеній вище заяві ствердила про те, що ознайомлена з договором суперфіцію і такий укладається її чоловіком в інтересах сім»ї, на попередньо обговорених умовах, які вони вважають для себе вигідними, і укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню. Доказів про відмову від такої заяви суду не подала.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що договір укладено без її згоди.

Відтак, нотаріусом при укладенні 13.11.2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 договору суперфіцію правомірно взято до уваги надану 13.11.2010 року ОСОБА_4, як дружиною ОСОБА_7, оформлену у встановленому порядку згоду останньої на укладення договору суперфіцію земельної ділянки.

Усім іншим доказам, на які посилається апелянт ОСОБА_4 в обґрунтування поданої нею апеляційної скарги, у тому числі і щодо неправомірності укладення та відсутності державної реєстрації договору суперфіцію, а також причин не укладення основного договору і відсутності підстав для стягнення на користь ОСОБА_5 36000 доларів США у гривневому еквіваленті, судом апеляційної інстанції оцінка не надається, так як таким надавалась оцінка при постановленні Апеляційним судом Львівської області 22 травня 2015 року за результатами розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_10 та ОСОБА_6 - ОСОБА_11 у даній справі ухвали, якою таку апеляційну скаргу відхилено, а оскаржуване рішення залишено без змін.

За таких обставин, а також враховуючи наявність у матеріалах договору суперфіцію належно оформленої письмової згоди апелянта ОСОБА_4 у вигляді заяви без встановленого терміну її дії на укладення її чоловіком ОСОБА_7 договору суперфіцію земельної ділянки, колегія суддів приходить до висновку про те, що права апелянта не порушені, а відтак і про правильність висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_13 висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.