Справа № 640/6369/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

13 липня 2017 року Київський районний суд м.Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Шаповал Є.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 12.03.2012 року у сумі 83400,00 грн., які еквівалентні 3000,00 доларам США, проценти за користування позикою у розмірі 36705,14 грн., які еквівалентні 1320,32 доларам США, та неустойку (пеню) у розмірі 5936,25 грн., яка еквівалентна 213,53 дол. США, яка виникла за кожен день прострочення виконання зобов'язання за договором позики від 12.03.2012 року, та стягнути судові витрати. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. 12.03.2012 року до позивача звернувся відповідач з проханням позичити йому кошти у сумі 3000 доларів США строком на 3 роки, на що позивач погодився, за умови повернення зазначеної суми до 12.03.2015 року. Саме на цих умовах між сторонами було укладено договір. На підтвердження передачі грошей за цим договором, 12.03.2012 року у присутності свідка ОСОБА_3, відповідач власноручно написав позивачу розписку, в якій зазначив, що отримав від позивача кошти в розмірі 3000 доларів США, та зобов'язувався повернути кошти в строк до 12.03.2015 року. Крім того, в власноруч написаній розписці, відповідач зазначив, що в разі невиконання ним обов'язку по поверненню боргу у розмірі 3000 доларів США в строк до 12.03.2015 року, то відповідач зобов'язується передати позивачу в право власності, належний відповідачу гараж НОМЕР_3 площею 22,90 кв.м. в автогаражному кооперативі АДРЕСА_1. В подальшому відповідачем свої зобов'язання не виконані, борг у розмірі 3000 доларів США не повернуто. У лютому 2015 року позивач звернувся до відповідача, та попередив останнього про необхідність повернення коштів, відповідач погодився та обіцяв повернути позичені ним кошти до 12.03.2015 року. В подальшому на неодноразові звернення позивача щодо повернення грошових коштів відповідач ухилявся, тобто належним чином відмовляється виконати свої грошові зобов'язання. Зазначене змусило позивача звернутися за захистом порушеного права до суду. Також, позивач відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, просить стягнути з відповідача проценти за користування позикою за період з 12.03.2015 року до 24.04.2017 року в розмірі 36 705,14 грн., які еквівалентні 1320,32 дол. США. Також, позивач має право на стягнення з відповідача неуйстойки (пені) в розмірі 3% річних від простроченої суми. Загальна сума пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором позики від 12.03.2012 року за період з 12.03.2015 року по 24.04.2017 року становить 5936,25 грн.

Представник позивача ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надходило.

Враховуючи, що причина неявки відповідача є неповажною, у справі є наявні дані про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно ст.169 п. 4 ЦПК України. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 12.03.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики,

відповідно до умов якого відповідач взяв в борг у позивача грошові кошти в розмірі 3000 доларів США строком на три роки до 2015 року. У випадку неповернення боргу в строк, кінець строку 12.03.2015 року, відповідач зобов'язувався передати в право власності свій гараж, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В якості гарантії відповідач дозволив користуватись гаражом на вказаний строк та передав ключі від нього.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

У спірному правочині між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 винятки з цього правила не встановлювались.

Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК).

З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договір позики, у відповідача виникли зобов'язання по поверненню позики.

Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позивачем в своєму позові надано розрахунок заборгованості за вказаним договором позики, відповідно до якого заборгованість за договором позики від 12.03.2012 року складає 3000 доларів США, то станом на 24.04.2017 року складає 83400 грн., проценти за користування позикою за період з 12.03.2015 року по 24.04.2017 року - 36705,14 грн., які еквівалентні 1320,32 дол. США., неустойка (пеня) за період з 12.03.2015 року по 24.04.2017 року - 5936,25 грн.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Враховуючи те, що умовами договору позики від 12.03.2012року не було встановлено розмір процентів, тому суд вважає вірним розрахунок позивача щодо розміру процентів, виходячи з рівня облікової ставки Національного банку України за період користування сумою позики з 12.03.2015 року по 24.04.2017 року, яка становить 36705,14 грн., які еквівалентні 1320,32 дол. США.

Відповідно до ст. 625 ч. 1 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Позивачем в своєму позові розрахована неустойка у вигляді пені за період з 12.03.2015 року по 24.07.2017 року в розмірі 3% річних, що складає 5936,25 грн.

Частиною 1 статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Така позиція узгоджується з висновками Верховного суду України висловленою у постанові № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

За змістом ст. ст. 3, 4 Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Виходячи із того, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, тобто встановлення максимального розміру пені пов'язано з розміром облікової ставки Національного банку України, а чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти, то з огляду на зазначене пеня має розраховуватись лише у грошовій одиниці України - гривні.

Тому позовна вимога про стягнення неустойки (пені) в грошовій одиниці - доларах США є необгрунтованою, оскільки це суперечить нормам законодавства, всупереч чого в резолютивній частині позову позивач просить стягнути з відповідача неустойку (пеню) у розмірі 5936,25 грн., що еквівалентні 213,53 дол. США, але неустойка (пеня) повинна бути сплачена в національній валюті за офіційним курсом НБУ на день прострочення.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Таким чином, судом встановлено, що вимоги договору позики відповідачем ОСОБА_2 належним чином не виконані, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача неповернутої суми позики в розмірі 83400,00 грн., що за курсом НБУ станом на 24.04.2017 року еквівалентно 3000 дол. США, процентів за користування позикою в розмірі 36 705,14 грн., які еквівалентні 1320,32 дол. США, та неустойки (пені) в розмірі 5936,25 грн., а в іншій частині позову слід відмовити з перерахованих вище підстав.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 58, 60, 88, 209, 212, 218, 223, 224-226, 294 ЦПК України, ст.ст. 204, 525, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_2, суму боргу за договором позики від 12.03.2012 року в розмірі 83400 (вісімдесят три тисячі чотириста) гривень 00 коп., що еквівалентна 3000 доларам США за курсом НБУ станом на 24.04.2017 року.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_2, проценти за користування позикою за договором позики від 12.03.2012 року у розмірі 36 705 (тридцять шість тисяч сімсот п'ять) гривень 14 коп., що еквівалентно 1320 доларам США 32 центів за курсом НБУ станом на 24.04.2017 року.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_2, неустойку (пеню) в розмірі 5936 (п'ять тисяч дев'ятсот тридцять шість) гривень 25 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_2, судові витрати в розмірі 1273 (одна тисяча двісті сімдесят три) гривень 01 коп.

В іншій частині в задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення. У разі, якщо рішення було винесено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий -