АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І.. ОСОБА_1

секретар Чубрей І.І.

за участю: представника Державної казначейської служби України ОСОБА_2, представника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Управління патрульної поліції в Чернівецькій області, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями працівників поліції за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України та Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 1 червня 2017 року,

встановила:

В жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом.

Просив:

- визнати незаконними дії працівників поліції Управління патрульної поліції в Чернівецькій області та Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області;

- стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України 1400 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 50 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Посилався на те, що 7 жовтня 2016 року близько 23 години 45 години позивача зупинили працівники поліції. Після відмови вийти з автомобіля, працівники поліції розбили водійське скло та погрожували зброєю.

Внаслідок неправомірних дій працівників поліції йому було завдано матеріальну шкоду в сумі 1400 гривень, а саме 1200 гривень на заміну скла автомобіля та 200 гривень на вимушену заправку автомобіля паливом.

Зазначав також, що йому завдана моральна шкода.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 1 червня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано дії працівника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області по відношенню до позивача незаконними.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування спричиненої незаконними діями працівника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області 1200 гривень матеріальної шкоди та 2000 гривень моральної шкоди.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області просить рішення суду першої інстанції скасувати та провадження у справі закрити.

Державна казначейська служба України просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові в цій частині відмовити.

Посилаються на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу Державної казначейської служби України слід задовольнити.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 внаслідок незаконних дій працівника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області завдана матеріальна шкода в сумі 1200 гривень.

Вимушена заправка паливом автомобіля відбулася значно пізніше заміни скла в автомобілі.

ОСОБА_4 також зазнав душевних страждань, приниження честі та гідності внаслідок неправомірних дій працівника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області.

Такі висновки суду першої інстанції є помилковими.

Так, згідно частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

В статті 1166 ЦК України визначені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Відповідно до вимог статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

Згідно статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року, N 6 розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, N 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 9 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 7 жовтня 2010 року ОСОБА_4, керуючи автомобілем Renault «Kangoo», державний номер НОМЕР_1, був зупинений працівниками патрульної поліції.

З висновку службового розслідування по відомостям, викладеним у засобах масової інформації з приводу можливих протиправних дій окремих працівників ГУНП в Чернівецької області вбачається, що в ході службового розслідування обєктивних даних, які в вказували на те, що поліцейський ОСОБА_5 вчинив неправомірні дії не здобуто (а.с.115-120).

8 жовтня 2016 року в автомобілі Renault Kangoo», державний номер НОМЕР_1, було замінено автомобільне скло, вартість таких робіт склала 1200 гривень (а.с.7).

13 жовтня 2016 року позивачем було придбано паливо на суму 200 гривень 19 копійок, що вбачається з квитанції №7358 від 13 жовтня 2016 року (а.с.8).

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем доведено спричинення йому матеріальної та моральної шкоди внаслідок неправомірних дій працівників поліції.

Шкода заподіяна майну громадянина незаконними діями працівників поліції, підлягає відшкодуванню в повному обсязі державою за умови, що дії останніх були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначених осіб.

Згідно частини 2 статті 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи позивач помилково звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області від 1 червня 2017 року з позовом про визнати незаконними дії працівників поліції Управління патрульної поліції в Чернівецькій області та Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 31 липня 2017 року рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 1 червня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 до Управління патрульної поліції в Чернівецькій області, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, Державної казначейської служби України про визнання незаконними дій працівників поліції скасовано.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління патрульної поліції в Чернівецькій області, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, Державної казначейської служби України про визнання незаконними дій працівників поліції закрито.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення ст. ст. 10, 212, 316 ЦПК України фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору належним чином не встановив, зокрема, не звернув уваги на те, що жодними судовими рішеннями чи постановами вищестоящих органів управління Міністерства внутрішніх справ України або прокуратури не встановлено незаконної бездіяльності чи неправомірних дій працівників відповідачів.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що дії працівників поліції, які мали місце 7 жовтня 2010 року щодо ОСОБА_4 є неправомірними.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що йому була заподіяна моральна шкода.

Враховуючи обставини наведені вище, суд першої інстанції ухвалив рішення в частині стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування спричиненої незаконними діями працівника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області 1200 гривень матеріальної шкоди та 2000 гривень моральної шкоди з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про те, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача майнової та моральної шкоди слід скасувати, а провадження у справі закрити, оскільки такий спір повинен вирішуватись в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (стаття 17), Господарським процесуальним кодексом України (далі ГПК України) (статті 1, 12), Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Згідно з пунктами 1, 5 частини другої статті 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, а також спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов'язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов'язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, основною визначальною рисою адміністративних правовідносин є владне підпорядкування однієї сторони цих відносин іншій стороні. Сторони в адміністративному спорі ще до його виникнення повинні перебувати у відносинах вертикального підпорядкування.

З огляду на положення статей 1 та 15 ЦПК України, статті 2 КАС України не вважається публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування та суб'єктом приватного права фізичною особою, в якому фізична особа звернулася до суду за захистом не публічного, а цивільного права, зокрема права на відшкодування завданої шкоди. У такому випадку це спір про цивільне право, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права.

Такий правовий висновок Верховний Суд України виклав в постанові від 12липня 2017 року № 6-1096 цс 17.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити, апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернівецькій областізадовольнити частково.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 1 червня 2017 року в частині стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування спричиненої незаконними діями працівника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області 1200 гривень матеріальної шкоди та 2000 гривень моральної шкоди скасувати.

В позові ОСОБА_4 до Управління патрульної поліції в Чернівецькій області, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями працівників поліції відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

ОСОБА_1