Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Коротуна В.М., Мазур Л.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від

22 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. В зазначеній квартирі крім нього зареєстрована його малолітня донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з 2012 року проживає разом зі своєю матір'ю

ОСОБА_5 за іншою адресою.

Враховуючи, що ОСОБА_6 не проживає у вказаній квартирі більше року та будь-якої домовленості щодо її проживання у спірній квартирі немає, просив на підставі ст. 405 ЦК України визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 травня

2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_6 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 травня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що малолітня ОСОБА_6 разом із матір'ю у 2012 році переїхали проживати в

с. Забір`я Києво-Святошинського району Київської області, а тому відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК Українивтратила право на користування спірним житлом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що непроживання малолітньої ОСОБА_6 у спірній квартирі зумовлене поважними причинами, зокрема розірванням шлюбу між її батьками, визначенням місця її проживання батьками, у зв'язку із чим вона проживає зі своєю матір'ю та не користується спірною квартирою не за власним бажанням.

Висновок суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 березня 2009 року до 2014 року. Під час шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу на житло від 07 грудня

2001 року.

Згідно з довідкою форми 3 у зазначеній квартирі зареєстровані:

ОСОБА_4 (власник особового рахунку) та ОСОБА_6 (дочка).

З 2012 року малолітня ОСОБА_6 разом зі своєю матір'ю

ОСОБА_5 виїхала зі спірного житла та проживає у с. Забір'яКиєво-Святошинського району Київської області.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

За положенням ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Права членів сім'ї власника на користування житловим приміщенням врегульовані ст. 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Враховуючи, що ОСОБА_6 є малолітньою особою, місце проживання якої відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України є місце проживання її батьків, колегія суддів погоджується зі висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_6 права на користування жилим приміщенням, яке належить її батьку.

Суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, надав оцінку доказам у справі, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене із дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

В.М.Коротун

Л.М. Мазур