АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5435/17 Справа № 175/1534/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шабанов А. М. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Городнича В.С., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Дніпропетровської державної районної адміністрації Дніпропетровської області, про звернення стягнення та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним підвищення відсоткової ставки за користування кредитом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Дніпропетровської державної районної адміністрації Дніпропетровської області, про звернення стягнення та виселення, в ході судового розгляду позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги.

У процесі розгляду справи відповідач ОСОБА_2, у порядку ст. 123 ЦПК України звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсним підвищення відсоткової ставки за користування кредитом, в якому згідно уточнень просив визнати незаконним підвищення процентної ставки з 12 % до 15,12 % річних з 26.10.2008 року за договором про іпотечний кредит № DNHDGA від 25.03.2008 року, що укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ "ПриватБанк". Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.05.2017 року позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Дніпропетровської державної районної адміністрації Дніпропетровської області, про звернення стягнення та виселення задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNHDGA від 25.03.2008 року, в розмірі 136655,02 доларів США, що за курсом 21,95 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.09.2015 року складає 2999577,69 грн. (9787,68 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 71052,87 доларів США - заборгованість по процентам, нарахованими на залишок простроченої заборгованості за кредитом; 2164,47 доларів США - заборгованість за простроченою комісією; 53650,00 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором):

звернуто стягнення на будинок загальною площею 52,70 кв.м., житловою площею 29,30 кв.м. та земельні ділянки: земельну ділянку, загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер:НОМЕР_1, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку; земельну ділянку, загальною площею 0,1100 га, кадастровий номер:НОМЕР_2, призначену для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки № DNHDGA від 25.03.2008 року ПАТ КБ "ПриватБанк" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладанням від свого імені в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в Договорі іпотеки, а саме - 505 000 грн., договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, які зареєстровані та проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 з житлового будинку (предмету іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсним підвищення відсоткової ставки за користування кредитом - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а також неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до укладеного договору № DNHDGA від 25.03.2008 року ОСОБА_2 25.03.2008 року отримав кредит у розмірі 70000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.03.2028 року.

Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.

У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 15.09.2015 року має заборгованість - 305421,11 доларів США.

Заборгованість до стягнення становить 136655,02 доларів США, що за курсом 21,95 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.09.2015 року складає 2999577,69 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ "ПриватБанк" і відповідач 25.03.2008 року уклали договір іпотеки, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 52,70 кв.м., житловою площею 29,30 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1

У відповідності до ст. 6 Закону України "Про іпотеку", іпотека за вказаним договором поширюється на земельні ділянки: земельну ділянку, загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер:НОМЕР_1, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельну ділянку, загальною площею 0,1100 га, кадастровий номер:НОМЕР_2, призначену для ведення особистого селянського господарства, які належать Іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку. Земельні ділянки розташовані за адресою: АДРЕСА_1, обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 505 000 грн.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦКУкраїни, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) забов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з ч.1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.ст. 589,590 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частиною 1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Стаття 39 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що у разі задоволеннясудом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки: шляхом проведення публічних торгів; або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідачем неналежно виконуються умови кредитного договору, а тому, правомірно звернув стягнення на предмет іпотеки, протев порушення вимог статті 217 ЦПК України не вирішив питання про зупинення стягнення на час дії Закону України від 03.06.2014 року № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Що стосується рішення суду в частині виселення відповідачів з житловому будинку, то колегія суддів з таким висновком суду не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ч.1 ст. 40 ЗУ "Про іпотеку" та ст. 109 Житлового кодексу - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

В п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.12.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" роз'яснено, що невиконання вимог частини 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення ч.3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя. Також відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. При цьому, відповідно до положень ст. 40 Закону України "Про іпотеку", яка регулює порядок виселення при позасудовій процедурі звернення стягнення (відповідно до ст. 33 вказаного Закону, це звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), та порядок виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки з задоволеними вимогами про виселення, встановлено: перед примусовим виконанням рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки з виселенням (ч.2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку") іпотекодержатель за 30 днів направляє вимогу про добровільне звільнення житла, і тільки якщо такого звільнення приміщення не відбулось, звертається до органів ДВС за примусовим виселенням.

Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Проте, суд першої інстанції не врахував вимоги Закону України "Про іпотеку" та положення п.43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.12.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин", відповідно до яких примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Матеріали справи містять лист позивача до відповідачів про наявність порушень при виконанні договірних зобов'язань, намір звернути стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів, однак доказів отримання такого листа не надано. Також на час його відправлення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотек ухвалено не було.

Крім того, колегія суддів вважає, що виселення будь-яких інших осіб із спірного будинку задоволенню не підлягає і через неконкретизованість позовних вимог та недоведеності предмету спору, що не позбавляє права позивача звернутись до суду окремо з такою вимогою до конкретних осіб при наявності спірних правовідносин між ними.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду у частині виселення ухвалено з порушенням норм матеріального права, що згідно із п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України № 1304-VII від 03.06.2014 року № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Проте, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Разом з тим, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

У частині першій статті 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення передбачені статтею 309 ЦПК України.

Норми Закону № 1304-VII, який набрав чинності 7 червня 2014 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції, з огляду на вищезазначене, самі по собі не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне визначити, що відповідно до вимог ст. 217 ЦПК, рішення суду в частині звернення стягнення на будинок загальною площею 52,7 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_1 що належить на праві власності ОСОБА_2 не підлягає примусовому виконанню на час дії Закону України від 03.06.2014 року № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 березня 2015 року № 6-44 цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині оскарження відмови у задоволенні зустрічних вимог, колегія суддів вважає, що до вказаних правовідносин правомірно не застосовано судом першої інстанції строк позовної давності, оскільки, саме умовами кредитного договору, а саме п.5.5, сторонами визначена позовна давність у 5 років. Повідомлення-попередження про повернення всієї суми кредиту у повному обсязі було направлено банком на адресу відповідача 09.09.2009 року (т.2.а.с.72), а до суду з позовними вимогами, банк звернувся 02.04.2013 року, тобто в межах п»ятирічного строку позовної давності.

Щодо збільшення банком відсоткової ставки у односторонньому порядку. У відповідності до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог зазначеного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" та пункту 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2005 № 168, у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках.

Такі випадки, а також порядок підвищення процентних ставок та їх граничні розміри, були визначені сторонами (Банком та Позичальником) при укладенні кредитних договорів.

Так, відповідно до п. 2.3.1 кредитних договорів, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитам банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому, Банк надсилає Позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищезазначеному порядку можливо в границях кількості пунктів, на які збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Підвищуючи процентну ставку, Банк виходив з наступного: зміна курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до явні, встановленого НБУ на момент укладення договору; зміна облікової ставки НБУ; на середньозваженої ставки по кредитам банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ).

Судом встановлено, що про зміну відсоткової ставки Банком було повідомлено Відповідача шляхом направлення йому листа-повідомлення від 09.10.2008р., (т.2.а.с.39).

Враховуючи те, що кредитним договором передбачена можливість зміни розміру процентної ставки і ця умова стала результатом домовленості сторін, а отже, Відповідач дав згоду на зміну розміру процентної ставки. Відповідне письмове повідомлення було направлено на адресу позичальника. Крім того, Відповідач не звернувся до установи Банку, щодо непогодження зі зміною умов Договору, а продовжив здійснювати погашення заборгованості за Договором, колегія вважає, що Відповідач був обізнаний щодо підвищення відсоткової ставки та був з нею згоден. Крім того, на час здійснення підвищення Банком відсоткової ставки не діяли зміни у законодавстві щодо заборони у односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, які зареєстровані та проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 із вказаного житлового будинку.

Крім того, з урахуванням встановлених обставин, колегія вважає, що рішення суду першої інстанції вчастині звернення стягненняна предмет іпотеки не підлягає примусовому виконанню протягом дії Закону України від 03 червня 2014 року №1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". А в іншій частині, рішення суду першої інстанції, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209,303,307,309,314,316ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року в частині виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, які зареєстровані та проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 із вказаного житлового будинку - скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року в частині звернення стягненняна предмет іпотеки не підлягає примусовому виконанню протягом дії Закону України від 03 червня 2014 року №1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна