АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1200/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 57 Степченко М. Ю.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоКарпенко О. В.
суддівБабенка В. М., Нерушак Л. В.
при секретаріВинник І. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу , подану представником ТОВ «ФГ-ОЛІМП» в особі ОСОБА_6 який діє від імені ОСОБА_7 на заочне рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ТОВ «Споживчий Центр» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року ОСОБА_7 звернулась до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до ТОВ «Споживчий Центр» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 24 березня 2016 року між нею та ТОВ «Споживчий Центр» було укладено кредитний договір № 24.03.2016-000001051 згідно якого вона отримала кредит в сумі 2 000,00 грн., строком 14 календарних днів до 06 квітня 2016 року включно зі сплатою за користування кредитом суми в розмірі 560,00 грн.

ОСОБА_7 зазначає, що підписання кредитного договору про надання кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та безпосередньо її прав, як споживача кредитної послуги з боку ТОВ «Споживчий Центр», оскільки позивачці не було повідомлено про кредитні умови та інші суттєві аспекти договору, умови договору є явно несправедливими для неї, у зв'язку із чим, вказує ОСОБА_7, вона змушена за захистом своїх порушених прав звертатися до суду із даним позовом та просила постановити судове рішення, яким визнати недійсним кредитний договір №24.03.2016-000001051 від 24 березня 2016 року, укладений між нею та ТОВ «Споживчий Центр».

Заочним рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_7 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_6, вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене із порушення норм матеріального права, при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, при невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати заочне рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23 березня 2017 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга, подана представником ОСОБА_7 - ОСОБА_6 підлягає відхиленню, виходячи із наступного.

Згідно вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

При розгляді даної справи суд правильно встановив факти, відповідні їм правовідносини, постановив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, ґрунтується на зібраних по справі доказах, оцінивши які в сукупності, суд першої інстанції прийшов до аргументованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_7

Є необґрунтованими посилання представника ОСОБА_7 - ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачці в задоволенні позову, не надавши належної уваги тим фактам, що позивачку з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, а сам кредитний договір не відповідає нормам встановленим законодавством, чим суттєво порушуються права ОСОБА_7 як споживача кредитної послуги, оскільки такі посилання апелянта спростовуються наявними по справі матеріалами.

Як вбачається із них, відповідно до кредитного договору № 24.03.2016-000001051 від 24 березня 2016 року, укладеного між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_7, остання отримала кредит в сумі 2 000,00 грн. строком 14 календарних днів до 06 квітня 2016 року включно зі сплатою за користування кредитом суми в розмірі 560 грн. (а.с.11)

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що ОСОБА_7, не довела обставин, що мають істотне значення, для визнання кредитного договору недійсним.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином правочин може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Як вбачається із наявних матеріалів справи, при укладенні кредитного договору за № 24.03.2016-000001051 від 24 березня 2016 року, сторони дійшли взаємної згоди щодо всіх істотних умов даного договору.

Позивачка ОСОБА_7 була ознайомлена та повністю погодилася із умовами укладеного договору, про що свідчить її власноручний підпис в кредитному договорі. Пунктом 4.6 кредитного договору чітко передбачено, що позичальник цим підтверджує, що він уклав цей договір, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно вільного волевиявлення, а також позичальник повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови договору, свої права та обов'язки за ним та повністю погоджується із ними.

Також, ОСОБА_7 підтвердила своїм підписом, що вона проінформована про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, із змісту кредитного договору вбачається, що всі істотні умови кредитування (зокрема, сума кредиту, строк кредиту, термін повернення кредиту, плата за користування кредитом, напрямки використання кредиту тощо) чітко, зрозуміло і однозначно вказані в першому розділі кредитного договору і не допускають іншого.

Лише один платіж відповідно до умов договору ОСОБА_7, як позичальник була повинна сплатити за користування кредитом - суму у розмірі 560,00 грн., що є абсолютно зрозумілим, прозорим для позичальника і жодним чином не вводить його в оману та відповідає принципу свободи договору, передбаченого ст.627 ЦК України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1,2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язань. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Відповідно до ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.551 ЦК України розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

З наведеного вбачається, що пеня є видом забезпечення виконання зобов'язання, на який добровільно погодився позичальник, і не є ні компенсацією продукції, ні компенсацією завданої шкоди.

Зазначене підтверджується також і правовою позицією ВСУ, висловленою в постанові від 06 листопада 2013року, в якій чітко зазначено, що аналіз правових норм ст.ст.536, 549 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами.

На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошовими коштами, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

В тій же постанові ВСУ вказано, що пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Пунктом 5.4, укладеного між сторонами кредитного договору чітко передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником ОСОБА_7 в добровільному порядку взятих на себе кредитних зобов'язань, кредитор залишає за собою право нарахування пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання, а саме:

за прострочку повернення кредиту - пеню з розрахунку 2 % за кожен день прострочення платежу; за прострочення повернення плати за користування кредитом - пеню з розрахунку 2 % за кожен день прострочення платежу;

Оскільки позичальник ОСОБА_7 повністю погодилася із такими умовами кредитного договору, що ствердила своїм власноручним підписом під ним, відсутні підстави вважати наявність порушень відносно позивачки норм п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також колегія суддів прийшла до висновку, що не є дискримінаційними для ОСОБА_7 умови договору про застосування за невиконання або неналежне виконання позичальником його умов у вигляді стягнення пені та штрафу, які передбачені ст.549 ЦК України, та на які до того ж свідомо і без будь-якого тиску погодилася сама позивачка.

В порушення вимог статті 60 ЦПК України, яка покладає обов'язок на кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, із сторони ОСОБА_7 на адресу суду не було надано будь-яких об'єктивних, переконливих доказів про наявність підстав щодо визнання кредитного договору № 24.03.2016-000001051 від 24 березня 2016 року, укладеного між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_7 недійсними, у зв'язку із чим суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових передумов для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_7 - ОСОБА_6 суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Підстав для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу, подану представником ТОВ «ФГ-ОЛІМП» в особі ОСОБА_6, який діє від імені ОСОБА_7 на заочне рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ТОВ «Споживчий Центр» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору - відхилити, зазначене рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :