Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Івашко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі: Київської міської ради до ОСОБА_1, 3-я особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріал Істейт» про витребування майна, -

в с т а н о в и в:

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 4 (надалі прокурор у справі) звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради (надалі позивач) з позовом до ОСОБА_1, 3-я особа ТОВ «Ріал Істейт» про витребування майна посилаючись на те, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000015 від 26.01.2016 встановлено, що нежитлове приміщення по АДРЕСА_1, яке належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибуло із її володіння без волі власника. Встановлено, що нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 у Дніпровському районі м.Києварозпорядженням Київської міської державної адміністрації від 23.11.2001 за №2521 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Києва відомчого житлового фонду, службового житла та зовнішніх інженерних мереж ДП Завод «Арсенал»» та рішення Дніпровської районної ради депутатів від 28.12.2001 за № 37 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва відомчих житлових будинків» передано у власність комунальної громади Дніпровського району. Відповідно до рішення Київської міської ради від 09.09.2010 № 7/4819 «Про питання організації управління районами в м. Києві», у зв'язку з припиненням Дніпровської районної у м. Києві ради правонаступником права об'єктів комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва є Київська міська рада. Балансоутримувачем нерухомого майна по АДРЕСА_1 (нежитлове приміщення в літ. А № 127 (група приміщень з 1 по 45) загальною площею 995,6 кв. м., з реєстраційним номером об'єкту нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 00) є КП «Керуюча компанія по утриманню житлового фонду Дніпровського району м. Києва», яке перебуває у сфері управління Дніпровської районної державної адміністрації. Таким чином,нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 у м. Києві у Дніпровському районі м. Києва загальною площею 995,6 кв. м.є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія по утриманню житлового фонду Дніпровського району м. Києва». В той же час встановлено, що 07.03.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 127, в літ. А (група приміщень з 1-45 загальною площею 995,6 м. кв.) за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. та зареєстровано в реєстрі за № 981. Відповідно до п.1 Договору Продавець (ОСОБА_3) продав, а Покупець (ОСОБА_4) купив нежитлове приміщення в літ. А, № 127 (група приміщень з 1 по 45) загальною площею 995,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Пунктом 1.2. вказаного Договору визначено, що відчужуване нежитлове приміщення належать Продавцю на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24.07.2007 у справі № 2-2872/2007 та зареєстроване КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 29.08.2007 за № 56321, в книзі № 981. Проте, згідно інформації Оболонського районного суду м. Києва за № 2-2872/2007 зареєстрована цивільна справа за позовом ЗАТ «Воля Кабель» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, яка жодного відношення до передачі права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 не має. Крім того, згідно даних КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна» (лист № 16937 (И-2015) від 28.12.2015) по нежитловому фонду по АДРЕСА_1 нежилі приміщення/будівлі на праві власності не реєструвалися. З відповіді Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації вбачається, що рішенням Дніпровської районної в м. Києві ради № 239 від 26.06.2008 до переліку об'єктів нерухомого майна, що перебувають у комунальній власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва та підлягають приватизації включено нежитлові приміщення, що розташовані по АДРЕСА_1. Разом з тим, згідно інформації комісії з припинення виконавчого органу Дніпровської районної у м. Києві ради - Управління оренди та приватизації комунального майна у період з 2008 по 31.10.2012 приватизація зазначених нежитлових приміщень не здійснювалася. Таким чином, нежитлове приміщення в літ. А, № 127 (група приміщень з 1 по 45) загальною площею 995,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Київською міською радою не відчужувалося, право власності територіальної громади на вказане майно не припинялося, а ОСОБА_3 не набував права власності на майно та не мав права його відчужувати за договором № 981 від 07.03.2014. В подальшому, вищевказане майно неодноразово відчужувалося. Останній раз,згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.08.2016, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рибалкою Г.Г. 19.02.2016 реєстру щодо реєстрації спільної частково власності на вищевказане нерухоме майно, в розмірі частки 75/100 за ТОВ «Ріал Істейт» () та 25/100 за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19.02.2016.

В судовому засіданні представник прокуратури позов підтримала та просить суд витребувати від ОСОБА_1 25/100 частини нежитлового приміщення в літ. А № 127 (група приміщень з 1 по 45) загальною площею 995, 6 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

В судовому засіданні представник позивача позов не визнав з підстав викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.104-107) .

3-я особа в судове засідання не з»явилась, про день час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. До суду надіслала письмові пояснення (а.с.157).

Суд, вислухавши пояснення прокурора, представника відповідача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 23.12.2015 року ОСОБА_1 згідно свідоцтва, виданого приватним нотаріусом КМНО Шевченко Д.Г. на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки, придбав нежитлове приміщення в літ.А, № 127 (група приміщень з 1 по 45) загальною площею 995, 6 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_1 (ас.38).

В подальшому на підставі договору купівлі-продажу 75/100 часток нерухомого майна ОСОБА_1 відчужив ТОВ «Ріал Істейт» 75/100 часток нежитлового приміщення в літ.А, № 127 (група приміщень з 1 по 45) загальною площею 995, 6 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.108-114).

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися, якщо набувач майна знав чи міг знати про відсутність у продавця повноважень на відчуження.

Наполягаючи на позові представник позивача пояснила, що 07.03.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 127, в літ. А (група приміщень з 1-45 загальною площею 995,6 м. кв.) за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. та зареєстровано в реєстрі за № 981. Відповідно до п.1 Договору Продавець (ОСОБА_3) продав, а Покупець (ОСОБА_4) купив нежитлове приміщення в літ. А, № 127 (група приміщень з 1 по 45) загальною площею 995,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Пунктом 1.2. вказаного Договору визначено, що відчужуване нежитлове приміщення належать Продавцю на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24.07.2007 у справі № 2-2872/2007 та зареєстроване КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 29.08.2007 за № 56321, в книзі № 981. Проте, згідно інформації Оболонського районного суду м. Києва за № 2-2872/2007 зареєстрована цивільна справа за позовом ЗАТ «Воля Кабель» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, яка жодного відношення до передачі права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 не має.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів підтверджуючих, що відповідач ОСОБА_1 міг знати про те, що у договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 07.03.2014р. укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 міститься посилання на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24.07.2007р. у справі № 2-2872/2007р. яким не підтверджується право власності продавця. При придбанні нежитлового приміщення відповідач не мав можливості здійснювати перевірку усіх угод які укладалися у відношенні цього об'єкту, таких прав не надано покупцю згідно чинного законодавства.

Жодних належних доказів вибуття спірного майна саме з власності територіальної громади м. Києва прокурором не представлено, тоді як рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення в літ. А № 127 (група приміщень з 1 по 45) загальною площею 995, 6 кв.м. (реєстраційний номер об'єкта 00) на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2014р. є чинним, у встановленому законом порядку не скасоване.

Право власності відповідача на майно, щодо якого заявлено позов про витребування, набуто на підставі свідоцтва виданого приватним нотаріусом КМНО Шевченко Д.Г. на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки, придбав нежитлове приміщення в літ.А, № 127 (група приміщень з 1 по 45) загальною площею 995, 6 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_1. Свідоцтво від 23.12.2015р. про придбання майна з прилюдних торгів ОСОБА_1 не оспорювалось та не є скасованим, право власності на нежитлові приміщення посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. відповідно до ст.62, 63 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 47 Закону України «Про іпотеку» та на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого державною виконавчою службою Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві 21.12.2015р..

Згідно приписів п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується; якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

З урахуванням викладеного, встановлені вище обставини справи підтверджують те, що відповідач не знав та не міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину з підстав можливого використання підробленого документу під час продажу майна боржнику, яке реалізовано в межах виконавчого провадження, а, отже, з урахуванням оплатності правочину, є добросовісним набувачем спірного майна.

Віндикаційний позов може бути задоволено лише за наявності доказів приналежності майна позивачу, факту вибуття цього майна із володіння, факту неправомірного перебування цього майна у володінні іншої особи, яка володіє ним без відповідної правової підстави.

Крім цього, слід зазначити, що майно, продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень, не може бути витребувано і у особи, яка в подальшому придбала об'єкт у переможця торгів. Такої позиції дотримуються і суди касаційної інстанції, що підтверджується постановою Вищого господарського суду України від 10.11.2010 р. у справі № 30/110-10 (31/74 (18/626-07, 12/359-06)-09), ухвалою Верховного Суду України від 01.09.2010 р. у справі № 6-5368св10.

Одночасно із цим слід зазначити, що діючим законодавством України не передбачено витребування частки майна, а тому 25/100 частки нерухомого майна, яке знаходиться у власності ОСОБА_1, взагалі не може бути витребувано окремо.

В свою чергу, прокурором у справі та позивачем, як особами на яких процесуальним законом покладено обов'язок доведення своїх вимог належними та допустимими доказами, в межах справи, що розглядається, не було доведено приналежності права власності на спірне майно при встановленні наступних обставин.

Із долучених прокуратурою до позовної заяви рішень органів місцевого самоврядування та переліку майна, яке приймалось до комунальної власності, навіть не вбачається, що спірні приміщення передавались до комунальної власності.

Так, статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Аналогічні положення закріплюються і в статті 327 Цивільного кодексу України.

Статтею 1 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування .

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Також, у ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. № 1952-IV міститься перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності та інших речових прав, але в даному випадку право комунальної власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно взагалі не було зареєстровано та у Київської міської ради відсутній відповідний правовстановлюючий документ.

Отже, оскільки спірне майно ніколи не належало та не належить територіальній громаді міста Києва, будь-які правовстановлюючі документи у Київській міській раді на спірне майно також відсутні.

Окремо слід звернути увагу на наступне.

ППВС України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільних справах» пунктом 11 роз»яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи

заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі статтями 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду порушення має бути реальним стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини. У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Таким чином, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене ст.55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тож, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Позивачем не доведено факту належності до комунальної власності територіальної громади міста Києва нежитлового приміщення № 127, в літ. А (група приміщень з 1-45 загальною площею 995,6 м. кв.) за адресою: АДРЕСА_1.

За таких обставин, відсутність факту належності до комунальної власності територіальної громади міста Києва нежитлового приміщення № 127, в літ. А (група приміщень з 1-45 загальною площею 995,6 м. кв.) за адресою: АДРЕСА_1 не породжує право на захист, тобто права на звернення із цим цивільним позовом.

Так, звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки цивільні права, свободи чи інтереси цієї особи не порушено.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до п. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що даний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.4 ст. 88 ЦПК України, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 124, 143 Конституції України, ст.ст.1, 3, 15, 328, 387, 388 ЦК України, «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В позові Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі: Київської міської ради до ОСОБА_1, 3-я особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріал Істейт» про витребування майна відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.О.Яровенко