Провадження №: 2/752/6412/17
У Х В А Л А

01.12.2017 року суддя Голосіївського районного суду м. Києва Мирошниченко О.В., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2, про тлумачення змісту правочину і припинення дії, яка порушує право, визнання припиненим обов'язку на майбутнє, -

в с т а н о в и в:

30.11.2017 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій останній просить суд постановити рішення, яким:

- надати тлумачення пункту 13 і змісту договору поруки від 03.12.2015 року, як такому, що до договору поруки від 03.12.2015 року не вносять зміни і доповнення не укладені за згодою сторони ОСОБА_1, як відповідні додаткові угоди до цього договору, анкета-заява від 03.06.2015 року, «Умови і Правила надання банківських послуг» ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- надати тлумачення змісту анкети-заяви від 03.06.2015 року, що підписана ОСОБА_1 для оформлення на своє ім'я преміальної картки із кредитним лімітом 2 442 120грн., а не в якості додаткової угоди до договору поруки від 03.12.2015 року;

- зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» припинити дії щодо зміни односторонньо договору поруки від 03.12.2015 року та правовідношення поруки за договором поруки від 03.12.2015 року, шляхом застосування до них без згоди ОСОБА_1 анкети-заяви від 03.06.2015 року, а також «Умови і Правила надання банківських послуг» ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- визнати недійсним, припиненим на майбутнє з 03.12.2015 року обов'язок поручителя ОСОБА_1 відповідати перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою за договором поруки від 03.12.2015 року.

В обґрунтування підсудності даного спору Голосіївському районному суду м. Києва, позивач посилається на п. 5ст. 110 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та Закону України «Про захист прав споживачів», звертаючись до суду за зареєстрованим місцем проживання споживача ОСОБА_1

Дослідивши матеріали позовної заяви, надходжу до висновку про те, що даний позов підлягає поверненню позивачу, з наступних підстав.

З поданої позовної заяви вбачається, що правовідносини між сторонами спору виникли на підставі договору поруки, укладеного 3 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» в забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 16.01.2008 року.

Позивач ОСОБА_1 просить застосувати до даних правовідносин положення Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) та ч. 5 ст. 110 ЦПК України.

Разом з тим порука є способом забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором і має похідну правову природу від правовідносин, що виникають з кредитного договору.

Поручитель за змістом договору поруки не є споживачем послуг банку з кредитування, а, навпаки, є особою, яка своєю відповідальністю забезпечує відповідальність боржника у договорі споживчого кредиту, тобто споживача.

Договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, виконанням обов'язку найманого працівника, або договором про намір здійснити такі дії.

Отже, поручитель не може розглядатись у договорі поруки як споживач послуг банку, а тому у цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічна позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 27.04.2017 року у справі № 6-1153цс16 та від 24.05.2017 року у справі № 6-580цс17.

Таким чином, враховуючи викладене, надходжу до висновку, що положення ч. 5 ст. 110 ЦПК України не підлягають застосуванню до даних правовідносин, а враховуючи, що місцезнаходження відповідача у справі (м. Київ, вул. Грушевського, 1д) не знаходиться в межах адміністративної території Голосіївського району м. Києва, надходжу до висновку про необхідність повернення позову для подання до належного суду.

При цьому, слід відхилити посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року за № 15-рп/2011, з посиланням на рішення Конституційного Суду України № 4-зп від 03.10.1997 р. у справі №18/183-97 щодо офіційного тлумачення ч.5 ст.94 та ст.160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) відповідно до змісту якого, конкретна сфера суспільних відносин не може одночасно регулюватися однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження відносно повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Згідно вимог ст. 115 ЦПК України якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 115, 208 ЦПК України, -

у х в а л и в:

позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2, про тлумачення змісту правочину і припинення дії, яка порушує право, визнання припиненим обов'язку на майбутнє, - повернути позивачу для подання до належного суду.

Копію ухвали суду разом із заявою та всіма додатками до неї направити позивачу.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя