Справа № 263/6816/16
Провадження № 4с/263/64/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2017 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

при секретарі Рудь Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-22» на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ТОВ «Житло-22» звернулося до суду зі скаргою, в якій просило визнати неправомірними дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі Центрального ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області) ОСОБА_1 щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, зобовязання виконати виконавчий документ від 12 грудня 2014 року № 263/13085/14-ц, а також постановлення окремої ухвали щодо порушення державним виконавцем Центрального ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_1 Закону України «Про виконавче провадження».

На обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що 02 лютого 2015 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області видано виконавчий документ від 12 грудня 2014 року № 263/13085/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Житло-22» заборгованості з оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01 грудня 2012 року по 30 листопада 2014 року у розмірі 2832,65 грн. Після чого виконавчий документ предявлений для примусового виконання до Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ. 16 травня 2017 року постановою державного виконавця виконавчий документ повернуто стягувачеві, у звязку із відсутністю майна, на яке може бути звернено стягненя. Заявник вважає такі дії державного виконавця під час примусового виконання виконавчого документа неправомірними, оскільки таким допущене тривале невиконання виконавчого документа, порушено строки проведення виконавчих дій, крім того при винесенні такої постанови державним виконавцем не складений акт про наявність обставин для повернення виконавчого документа, тому просив скаргу задовольнити.

Заявник у скарзі просив суд розглянути таку за відсутності його представника, вимоги скарги підтримав.

Державний виконавець Центрального ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_1 надала суду належним чином посвідчену копію матеріалів виконавчого провадження № 49606203 та заяву про розгляд скарги за її відсутності, у якій заперечувала проти вимог такої.

Виконуючи вимоги ст. ст. 10, 213, 214 ЦПК України, суд встановив наступні обставини та відповідно до них правовідносини.

Судом установлено, що 15 січня 2015 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області виданий судовий наказ від 12 грудня 2014 року № 263/13085/14-ц щодо стягнення із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Житло-22» заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Указаний судовий наказ передано для примусового виконання до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції.

Постановою державного виконавця від 11 грудня 2015 року відкрите виконавче провадження № 49606203 з виконання судового наказу № 263/13085/14-ц.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що після його відкриття державним виконавцем вчинялися певні дії щодо його виконання.

Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 нерухомого майна не зареєстровано.

Згідно з відповідями Державної податкової служби України, Пенсійного фонду України інформація відносно боржника ОСОБА_2 щодо сум доходу, нарахованого податковим агентам на користь платників податку та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня, на обліку в органах ДПС не перебуває.

Постановою державного виконавця від 01 березня 2016 року при примусовому виконанні судового наказу № 263/13085/14-ц накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить боржнику ОСОБА_2

08 вересня 2016 року та 16 лютого 2016 року держаним виконавцем, за участю двох понятих, складений акт, відповідно до якого при виході за адресою: АДРЕСА_1, двері ніхто не відчинив, зі слів сусідки у квартирі ніхто не проживає.

04 травня 2017 року держаним виконавцем за участю двох понятих складений акт, відповідно до якого при виході за указаною адресою двері відчинила ОСОБА_4, яка пояснила, що боржник знаходиться на заробітках за кордоном, коли повернеться їй не відомо.

Постановою державного виконавця від 16 травня 2017 року виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з неможливістю звернути стягнення в рахунок погашення боргу, оскільки майно не виявлено, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

05 жовтня 2016 року набрав чинності новий Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII).

Згідно з п. п. 6, 7, 10 розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. Скарги на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, подані в установленому законом порядку до набрання чинності цим Законом, розглядаються у строки та порядку, що діяли до набрання чинності цим Законом.

З огляду на викладене, враховуючи, що постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві винесена державним виконавцем 16 травня 2017 року, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин щодо повернення виконавчого документа застосуванню підлягають положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон від 02 червня 2016 року № 1404-VIII).

Відповідно до ст. 124 Конституції України судове рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Стаття 14 ЦПК України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У справі, де предметом розгляду є скарга на дії державного виконавця, судовим наказом заборгованість стягнуто солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

З урахуванням змісту указаної статті, можливо дійти висновку, що державний виконавець вправі стягнути на власний розсуд з будь-якого боржника повну або часткову суму боргу.

Разом з тим, з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що виконавчі дії (спрямування запитів, накладення арешту на майно та ін.), які здійснені державним виконавцем, стосувались лише боржника ОСОБА_2, а можливість звернення стягнення на майно ОСОБА_3 залишена поза увагою.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно з ч. 2 ст. 37 указаного Закону про наявність обставин, зазначених у пунктах 2-6 частини першої цієї статті, виконавець складає акт.

На порушення чого, державним виконавцем такий акт складений не був.

На підставі викладеного, враховуючи, що державним виконавцем у межах виконавчого провадження № 49606203 не вжито всіх заходів, передбачених чинним законодавством, які мають бути спрямовані на реальне виконання судового рішення щодо виявлення майна солідарних боржників, не складений акт про наявність обставин, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, слід дійти висновку, що вимоги про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві підлягають задоволенню.

Разом з тим, у скарзі порушується питання щодо постановлення окремої ухвали про порушення Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем Центрального ВДВС м. Маріуполя Головного управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 211 ЦПК України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов.

Окрема ухвала суду це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушення. Підставою для окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає.

Крім того, суд має право, а не зобов'язаний постановляти окрему ухвалу.

Доводи скарги щодо порушень державним виконавцем положень Закону України «Про виконавче провадження» як підстав для постановлення окремої ухвали не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Питання, які передбачені ст. 388 ЦПК України судом не вирішуються, оскільки у справі відсутні судові витрати.

Керуючись ст. ст. 383, 386, 387 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-22» на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1, задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 щодо винесення постанови від 16 травня 2017 року про повернення стягувачеві виконавчого документа - судового наказу від 12 грудня 2014 року № 263/13085/14-ц.

Постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 про повернення виконавчого документа стягувачеві від 16 травня 2017 року, ВП 49606203, з примусового виконання судового наказу від 12 грудня 2014 року № 263/13085/14-ц, виданого Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-22» заборгованості за житлово-комунальні послуги визнати неправомірною та скасувати її.

В іншій частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-22» скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня отримання її копії через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області.

Суддя О.М. Музика