У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 1 лютого 2017 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «ПІВДГЗК») про стягнення моральної шкоди.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_4 указувала на те, що протягом майже 20 років її батько ОСОБА_5 працював у відповідача. Тривала праця в умовах впливу шкідливих факторів викликала у нього професійне захворювання на пиловий бронхіт.

Відповідно до акта розслідування професійного захворювання було визнано його роботу в період з 1961 року по 1981 рік на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих виробничих факторів.

Відповідно до довідки МСЕК від 17 жовтня 2012 року встановлено причинний зв`язок смерті ОСОБА_5 з встановленим йому за життя професійним захворюванням.

ОСОБА_4 посилаючись на те, що смертю батька їй завдано моральної шкоди, оскільки вона втратила рідну їй людину, яку вона дуже любила та поважала, думки про смерть батька не залишають її до теперішнього часу та зазначаючи про те, що смерть її батька настала у зв`язку з систематичним порушенням роботодавцем вимог щодо безпеки праці, враховуючи глибину її страждань та суттєвих незворотних негативних змін, що відбулися в її особистому житті, просила суд стягнути з відповідача на її користь на відшкодування моральної шкоди 220 тис. грн без утримання податку на доходи фізичних осіб.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 1 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ПІВДГЗК»на користь ОСОБА_4 100 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «ПІВДГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 1 лютого 2017 року змінено, зменшено розмір моральної шкоди, стягнутої з ПАТ «ПІВДГЗК» на користь ОСОБА_4 з 100 тис. грн до 40 тис. грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «ПІВДГЗК» посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Ухвалюючи рішення, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), враховуючи вимоги ст. ст. 1167, 1168 ЦК України, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку із встановленням причинного зв'язку смерті її батька із отриманим ним за життя професійним захворюванням.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру коштів стягнутих на відшкодування моральної шкоди апеляційний суд обґрунтовано врахував істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача, її переживань та страждань, пов'язаних із втратою найріднішої людини - батька.

Доводи касаційної скарги про те, що відшкодування моральної шкоди повинно бути здійснено іншим підприємством на якому ОСОБА_5 працював спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, оскільки причиною професійного захворювання ОСОБА_5 є робота протягом 20 років, із яких з 1961 року по 1981 рік у кар'єрі ЮГОКА (правонаступником якого є ПАТ «ПІВДГЗК», в умовах недосконалості технологічного процесу видобутку руди, що призвело до виникнення запиленості, як наслідок, виникнення професійного захворювання.

Так, згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

Таким чином, ч. 1 ст. 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв'язку та вини заподіювача.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові дружині, батькам усиновлювачам, дітям усиновленим, а також особам, які проживали з нею однією сім'єю, згідно з ч.2 ст.1168 ЦК України.

Якщо події, які породили цивільне право на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце після 01 січня 2004 року, тобто після набрання чинності ЦК України, то вони підлягають розгляду згідно з положеннями ст. ст. 1167, 1168 ЦК України.

Зазначеним висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-208цс14 та від 02 вересня 2015 року у справі № 6-576цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для врахування іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні таких норм матеріального права до спірних правовідносин.

Таким чином, за умови коли професійне захворювання було встановлене до 01 січня 2004 року (набрання чинності ЦК України), а смерть фізичної особи настала після зазначеної дати, при наявності причинного зв'язку з професійним захворюванням, до правовідносин про відшкодування моральної шкоди членам сім'ї померлого підлягають застосуванню положення ст. 1168 ЦК України.

Право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці встановлено ч.4 ст.43 Конституції України.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Виходячи з аналізу зазначеної норми закону вбачається, що право на відшкодування моральної шкоди чоловікові, дружині, батькам, дітям, а також особам, які проживали з померлим однією сім'єю виникає у разі, якщо встановлено причинний зв'язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров'я на виробництві.

Судами встановлено, що відповідно до висновку МСЕК від 17 жовтня 2012 року встановлено причинний зв'язок смерті ОСОБА_5 із професійним захворюванням, про що видано довідку серії ДНА-03 № 000595.

З огляду на вищезазначене та враховуючи, що батько позивача отримав професійне захворювання у зв'язку з незабезпеченням йому безпечних та нешкідливих умов праці, колегія суддів погоджуються з правильним висновком судів про те, що відповідач є особою, що несе відповідальність з відшкодування моральної шкоди позивачу - дочці померлого.

Доводи відповідача про добровільність виконання робіт у шкідливих умовах праці батьком позивача, не знімають з відповідача обов'язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.

Розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, визначений судом без урахуванням роз'яснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних, душевних, психічних і фізичних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення) з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин.

Ураховуючи вказане та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й, беручи до уваги конкретні обставини у справі висновки суду апеляційної інстанції щодо зменшення розміру коштів стягнутих районним судом на відшкодування моральної шкоди є обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» відхилити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 1 лютого 2017 року в частині, не зміненій під час апеляційного перегляду, та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

В.І.Журавель

С.П. Штелик