У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Леванчука А.О., Коротуна В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору та зобов'язання повернути оригінали документів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 27 травня 2005 року між нею та приватним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено кредитний договір № К2У4СР00260001, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 26 травня 2015 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 46 010 дол. США на наступні цілі: придбання житла у сумі 38 700 дол. США та на сплату страхових платежів по особистому страхуванню у розмірі 3 870 дол. США та на сплату страхових платежів по страхуванню майна в розмірі 3 440 дол. США, зі сплатою за користування кредитом 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,3 % від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати та 0,5% від суми виданого кредиту першочергово в момент надання кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 3.11 даного договору.

Зазначала, що їй, як споживачу фінансових послуг, не надано повну і достовірну інформацію про сукупну вартість кредиту; оспорюваний договір суперечить вимогам закону, оскільки передбачає видачу та повернення кредиту в іноземній валюті, а також суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг», оскільки не містить умов, яких вимагає захист інтересів споживача (позичальника) і ставить позичальника у невигідне становище; як і не містить усіх істотних умов, що може свідчить про те, що договір не є укладеним.

У зв'язку із викладеним, просила суд визнати порушеним її право, як споживача фінансових послуг банку; визнати недійсним договір кредиту від 27 травня 2005 року № К2У4СР00260001, зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» повернути оригінал Договору купівлі-продажу квартири від 27 травня 2005 року та оригінал технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, які відповідач незаконно утримує у себе.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року, позов задоволено частково.

Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_4 правовстановлюючий документ на квартиру АДРЕСА_1, а саме оригінал договору купівлі-продажу квартири від 27 травня 2005 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, просить скасувати судові рішення, ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а також відсутність хоча б однієї з істотних умов правочину, встановлених спеціальними законами.

У частині 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Пунктом 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення сторонами оспорюваних правочинів) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця: кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту ( перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Судом встановлено, що кредитором у повному обсязі виконані вимоги закону, що передують укладенню договору споживчого кредиту.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки з підписанням кредитного договору сторонами було досягнуто згоди по всім істотним умовам, встановленим діючим законодавством України для цього виду правочину. Крім того, позивачем не доведено, що оспорюваний правочин містить умови, які є несправедливими і не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та не надано доказів того, що вказаний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться за межами компетенції суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд не впливають.

Із матеріалів справи та змісту судових рішень не вбачається, що судом при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.О. Писана
А.О. Леванчук
В.М. Коротун