Справа № 750/5620/17
Провадження № 2/750/1605/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2017 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

судді Рахманкулової І.П.

із секретарем Разумейко К.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, поновлення права власності на квартиру,-

в с т а н о в и в :

13 червня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири № 23, що розташована в будинку № 14 по вулиці Горького в м. Чернігові, укладений 06 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 1413. Також, позивач просить поновити за ним право власності на вказану квартиру.

Обґрунтував позивач свій позов тим, що він є інвалідом II групи з дитинства, у звязку з тяжким генетичним захворюванням - Гемофілія «А», що полягає у порушенні функції зсідання крові та проявляється в частих крововиливах у великі суглоби кінцівок, мязи та внутрішні органи, що часто несуть загрозу життю та мають наслідком значний біль, тривале лікування та сторонній догляд. При даному захворюванні будь-який черговий крововилив, в тому числі і спонтанний, може бути летальним, а тому побоюючись за власне життя та подальшу долю квартири, в якій він проживав сам, та яка належала йому на праві власності, він за ініціативою своєї доньки ОСОБА_3 погодився відчужити квартиру на її користь. При цьому, позивач розраховував на догляд доньки за ним при проявах у нього хвороби та мав намір проживати у даній квартирі до своєї смерті. Також, відчужити вказану квартиру його підштовхнув і той факт, що з місць позбавлення волі, відбувши тривалі терміни покарання, звільнилося двоє його зведених родичів, а тому він побоювався, що вони злочинним шляхом можуть позбавити його права власності на житло. У звязку з зазначеними обставинами дочка запропонувала позивачу відчужити їй квартиру в обмін на догляд за ним під час хвороб та привела до знайомого нотаріуса ОСОБА_5 Нотаріус суті та наслідків оспорюваного договору докладно не пояснила та не повідомила про можливість укласти договір довічного утримання. Позивач зазначає, що він мав намір «відписати» власну квартиру дочці ОСОБА_3 на тих умовах, що вона буде виконувати свої обовязки по догляду за ним, як за непрацездатним батьком, а він зможе проживати у квартирі. Також, позивач вказує, що через юридичну необізнаність, а також у звязку з тим, що не здатен був правильно та реально аналізувати і оцінити пропозицію відповідача через свій стан здоровя та з огляду на усну домовленість з дочкою про догляд та подальше проживання, він не зрозумів, що фактично одразу і повністю втратив власне житло, підписавши договір дарування. Його наміром була передача права власності на нерухомість в обмін на догляд. А тому, укладаючи договір дарування під впливом тяжких обставин, позивач не знав на той час, що доречніше було б укласти договір довічного утримання та помилився щодо обставин, які мають істотне значення. Натомість відповідач ОСОБА_3 після укладення договору дарування жодного разу не відвідала позивача та не бажає спілкуватися, жодного догляду чи утримання не здійснює, а отже, договір дарування квартири слід визнати недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 233, 229 Цивільного кодексу України, так як він вчинений позивачем під впливом тяжкої обставини та помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та її представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що згідно пояснень свідків є всі підстави вважати, що протягом періоду з 06.05.2011 і по даний час позивач повністю усвідомлює свої дії, може керувати своїми вчинками і його інвалідність не була та не є перешкодою для вчинення ним юридичних дій, в тому числі і його хвороба не була на заваді можливості та обовязку знати про стан своїх майнових прав. Крім того, 04.02.2014 позивач зареєстрував шлюб, а тому під час реєстрації шлюбу вважається, що позивач усвідомлював свої дії та керував ними і це спростовує його доводи про постійний хворобливий стан. Надані позивачем копії з медичної картки свідчать, що протягом періоду в шість років позивач перебував на лікуванні загалом близько двох місяців і у період вчинення оспорюваного договору ускладнень у нього не було і у лікарні він не перебував. Також, позивачем не доведено необхідності надання додаткової допомоги та існування домовленостей про надання додаткового утримання позивачу більшого, ніж допомога рідних в розумінні загальноприйнятих стосунків між батьком та дочкою. Крім того, позивачем не доведені обставини про те, що на вчинення правочину його спонукало й те, що родичі позивача можуть злочинним шляхом позбавити його права власності на житло, оскільки не зрозуміло, чим звільнення цих осіб з місць позбавлення волі вплинуло на рішення позивача подарувати квартиру і в чому полягає у даному випадку провина відповідача, а також відсутні докази щодо звернення позивача до правоохоронних органів щодо вимагання квартири. Також, не заслуговують на увагу доводи позивача щодо того, що нотаріус не розяснила йому суті та наслідків договору, оскільки підписи сторін у ньому свідчать про те, що нотаріусом розяснено вимоги законодавства щодо змісту правових наслідків правочину, який укладається сторонами. Крім того, відповідач та її представник просили застосувати строк позовної давності щодо заявлених вимог, адже оспорюваний договір дарування укладений 06.05.2011, а з позовом до суду позивач звернувся у червні 2017 року.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 06 травня 2011 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровуваною) укладено договір дарування, за яким дарувальник передав безоплатно у власність обдаровуваної квартиру № 23, що розташована в будинку № 14 по вулиці Горького в м. Чернігові, яка належала дарувальнику на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.08.1994. Договір дарування посвідчений 06 травня 2015 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 1413 (а/с 6-7).

Право власності на квартиру № 23, що розташована в будинку № 14 по вулиці Горького в м. Чернігові зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 06.05.2011, про що свідчить витяг про державну реєстрацію прав (а/с 8).

Відповідач вчинила дії щодо реєстрації за нею права власності на квартиру та уклала договори з комунальними службами і особові рахунки були відкриті на її імя (а/с. 8, 62-65).

При цьому, ОСОБА_3 була зареєстрована в спірній квартирі з 21.09.2004, що підтверджується відомостями УДМС України в Чернігівській області на а/с. 16.

04 лютого 2014 року позивач зареєстрував шлюб, від якого 21.06.2016 у нього народилася донька ОСОБА_10.

Зареєстрованими в спірній квартирі станом на 06.07.2016 є ОСОБА_3, як власник, ОСОБА_1 батько та ОСОБА_11 сестра власника житла (а/с 41).

Спірна квартира № 23 по вулиці Гончій (колишня Горького), 14 в м. Чернігові є однокімнатною, має загальну площу 29,4 кв.м., житлову 16,5 кв.м. (а/с 43-44).

Сторони в судовому засіданні визнали, що з часу укладення договору дарування позивач проживав у спірній квартирі, а на даний час у квартирі мешкають позивач, його дружина та їх спільна малолітня донька. Відповідач у квартирі не проживає, так як раніше вона навчалася, а зараз працює у м. Одеса і там мешкає.

При цьому, відповідач в судовому засіданні пояснила, що з батьком у неї завжди були добрі відносини. Після смерті бабусі батько часто вживав алкоголь зі своїми друзями, які приходили до нього. Відповідач не заперечує, що вона запропонувала оформити на неї квартиру, бо через алкоголь батько міг залишитися на вулиці. З батьком вони обговорювали чи скласти заповіт чи договір дарування, але саме батько настояв на укладенні договору дарування. Ключі від квартири у відповідача були, але коли приїхав до батька товариш ОСОБА_12 і став проживати у квартирі, то батько попросив дати йому комплект ключів і цей чоловік жив у квартирі з батьком з 2011 року приблизно чотири роки. Коли позивач став жити з жінкою, з якою на даний час одружився, то відповідач з нею добре спілкувалася, приходила до їх новонародженої доньки Єлізавети, тобто своєї сестри, з нею гралася і нічого поганого про нову дружину батька сказати не може. Відповідач зазначила, що зустрівши цю жінку батько перестав пиячити. Проте, після народження дитини батько пропонував відповідачу повернути йому квартиру, а коли вона відмовилася, він її ображав, казав, що вона не його донька. При цьому, відповідач вважає, що батько хоче передати квартиру баптистам, бо разом з новою дружиною сповідує їх релігію.

Позивач у судовому засіданні пояснив, що про порушення свого права дізнався тоді, коли хотів зареєструвати у спірній квартирі свою новонароджену доньку ОСОБА_10, і на його прохання відповідач відмовилася надати згоду на реєстрацію сестри, але дитина була зареєстрована, бо в цій квартирі зареєстрований він, батько дитини.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що фактично про порушення свого права він дізнався тільки в червні 2016 року, а тому звернувся у межах строків позовної давності. Проте, враховуючи, що відповідач подала заяву про застосування строку позовної давності, позивач просить поновити йому строк, зважаючи на те, що він є інвалідом 2 групи, декілька разів на рік перебував на стаціонарному лікуванні, а після виписки з лікарні він перебував у такому стані, що не міг ходити, бо пересував ноги через нестерпний біль і значний час був прикутий до ліжка, не виходив з дому.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 суду пояснила, що з 1984 року працює в Чернігівському обласному онкодиспансері. Позивач лікується в гематологічному відділенні періодично раз чи два на рік. У перервах між лікуваннями він живе нормальним життям. Свідок знає доньку позивача ОСОБА_13, бо вона провідувала батька у лікарні, приносила їжу, доглядала за ним. Дружина позивача працює разом зі свідком в тій же лікарні медсестрою, і свідок вважає, що позивач подав до суду даний позов через те, що у нього утворилася нова сімя та народилася дитина.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6, яка доводиться матірю відповідачу та є бувшою дружиною позивача, суду пояснила, що після розлучення позивач не приймав участі у вихованні доньки, не сплачував аліментів (на час розлучення дитині було пять років), але відносини між ними були нормальними. Свідку відомо, що позивач вирішив подарувати доньці квартиру, бо вони спілкувалися з даного приводу всі разом, ніякого тиску не було, він казав, що вирішив подарувати доньці квартиру, бо більше нічим їй не може допомогти, адже аліментів він не платив, а вона в нього єдина донька. Після дарування квартири позивач з донькою також спілкувалися нормально, зізвонювалися, зустрічалися, вона приходила до батька навіть тоді, коли він жив з іншою жінкою у цивільному шлюбі, але, після народження у позивача доньки ОСОБА_10, він запропонував відповідачу повернути йому квартиру. Також свідок суду повідомила, що позивач раніше часто вживав алкоголь.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що проживає по сусідству з позивачем і їй відомо, що позивач є інвалідом та потребує допомоги. Свідок допомагала йому тим, що на його прохання купувала ліки, ходила за продуктами. При цьому, доньки позивача свідок не бачила і про свої плани щодо квартири позивач свідку нічого не казав. Свідок також пояснила, що у стані алкогольного спяніння позивача вона ніколи не бачила, а коли він став жити з новою дружиною, то став доглянутим. Свідок суду пояснила, що від ОСОБА_1 вона дізналася, що у 2011 році він оформив квартиру на доньку, а у 2017 році він сказав, що вирішив повернути квартиру, бо в нього зявилася нова сімя.

Інший свідок ОСОБА_8, яка є сусідкою позивача, суду повідомила, що знає позивача давно, була в нього ще на весіллі з першою дружиною, знає, що у них народилася донька і вони розлучилися. Після смерті матері позивача, він приблизно 20 років тому у спірній квартирі залишився жити один, без сторонньої допомоги, проте був хворий і потребував такої допомоги. До нього приходили на допомогу друзі та вона особисто допомагала йому по господарству, мила посуд, купувала продукти харчування. Доньку позивача ОСОБА_13 свідок бачила упродовж 3 років разів три чи чотири. Коли укладався договір дарування свідку не відомо, але знає, що він говорив, що був щасливий, що відписав квартиру доньці. Також свідок повідомила, що від позивача їй відомо про погрози на його адресу від родичів, які відбували покарання в місцях позбавлення волі.

Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ІІравочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, тобто недодержання сторонами загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України, на яку позивач також посилається, як на підставу свого позову, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 9 від 06.11.2009 у п. 19, відповідно до статей 229233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Наявними у справі доказами не доведено, що позивач на час вчинення правочину помилявся щодо дійсних обставин його вчинення. Позивач не заперечує, що був обізнаний, що не є власником квартири, і лише після створення іншої сімї та народження дитини у нього виник намір повернути квартиру.

Наявність тяжких для позивача обставин на момент вчинення правочину також не доведена належними та допустими доказами.

На час вчинення правочину позивач на лікуванні не перебував, хвороба, на яку він посилається, виникла у нього з дитинства і саме з приводу вказаної хвороби йому встановлено 2 групу інвалідності з 21.09.1990 (а/с 5).

Наявність хвороби не завадила позивачу створити як першу, так і другу сімю, а тому сам факт наявності хвороби суд не може визнати як тяжку для позивача обставину, за наявності якої він вимушений був укласти оспорюваний правочин.

Також позивачем не доведено існування реальних погроз з боку невідомих осіб, які, за його твердженням намагалися відібрати у нього житло, внаслідок чого він вимушений був вчинити оспорюваний правочин.

Жодними належними та допустимими доказами ці обставини позивачем не доведені.

Крім того, з моменту вчинення правочину до предявлення даного позову минуло шість років і позивачем не надано доказів, що він до народження другої доньки намагався оспорити договір дарування.

За таких обставин, оцінивши всі наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що з підстав, заявлених позивачем, позов задоволенню не підлягає.

Оскільки суд не знайшов підстав для задоволення позову по суті, а тому не має потреби вирішувати питання про застосування строку позовної давності чи його поновлення згідно поданих заяв обох сторін.

У звязку з відмовою позивачу у задоволенні позову відповідно до статті 88 ЦПК України належить вирішити питання про понесені у цій справі відповідачем судові витрати на правову допомогу адвоката.

Відповідно до квитанції № 985819 від 17.10.2017 ОСОБА_3 сплатила адвокату ОСОБА_4 9000 грн. за надану правову допомогу (а/с 106).

До розрахунку витрат на правову допомогу включено: консультації, ознайомлення з матеріалами справи, робота зі свідками, написання заяв, підготовка до судового засідання, участь у судових засіданнях (а/с 107).

Враховуючи категорію складності справи, суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу, надану адвокатом при підготовці процесуальних документів (заперечення, заява про застосування строку позовної давності) (1 година), ознайомлення з матеріалами справи (1 година) та участі у судових засіданнях (4 години) у розмірі 3840 грн., в розрахунку 40% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину роботи, як це передбачено Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, поновлення права власності на квартиру, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3840 грн. на відшкодування понесених витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: