АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1142/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 43 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_6, через свого представника ОСОБА_8, звернувся з вказаним позовом до ОСОБА_7, посилаючись на те, що позивач є власником квартири №33 по вул. Гагаріна, м. Черкаси на підставі договору купівлі-продажу від 06.05.2003 року.

17.03.2010 року ним було надано дозвіл на реєстрацію місця проживання відповідачки у звязку з укладенням шлюбу. 30.09.2013 року шлюб між сторонами було розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідачка і надалі була зареєстрована та постійно проживала в квартирі позивача. Оплату наданих комунальних послуг проводив позивач. При цьому він у вказаному помешканні не проживає, але кожного місяця сплачував необхідні платежі.

За три роки після розірвання шлюбу позивачем сплачено комунальних та повязаних щодо користування помешканням платежів на загальну суму 23 473 грн. 55 коп. Зважаючи на те, що платежі сплачені виключно позивачем, він має право на стягнення 50% цих платежів з відповідача, як особи, яка зареєстрована та постійно мешкає у квартирі позивача, не приймає участі в оплаті комунальних платежів.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути на свою користь з ОСОБА_7 борг в сумі 9 859 грн. 98 коп., тобто половину від сплаченого ним, а також понесені судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю. При цьому вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, без повного зясування усіх фактичних обставин та без дослідження і надання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Апелянт стверджує, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що відповідачка сплачувала комунальні послуги за цей період на суму яка відповідає ціні заявленого ним позову.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що відповідачка подала суду платіжні доручення про перерахунок від ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошових коштів та квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг. А тому суд дійшов висновку про відсутність будь-яких зобовязань у відповідачки перед позивачем.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно з договором купівлі-продажу від 06 травня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за №4210, позивач ОСОБА_6 є власником квартири № 90, за адресою: м. Черкаси, вул. Гагаріна, 33 (т. 1, а.с. 4-5).

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із ст. 322 цього Кодексу власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Місце проживання відповідачки ОСОБА_7 було зареєстровано за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 з 17 березня 2010 року згідно виписки з поквартирної карточки від 11.10.2016 року.

19.09.2013 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т.1, а.с. 11-12).

Після розірвання шлюбу відповідачка ОСОБА_7 разом з донькою ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишилась проживати у вказаній квартирі, що підтверджується випискою з поквартирної карточки від 11.10.16 року (т. 1, а.с. 13).

Відповідно до ст. 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За статтею 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Відсутність самого договору між сторонами не звільняють мешканців квартири від обов'язку оплати комунальних послуг, оскільки, в силу вимог ст. 162 ЖК України, наймач (власник) зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги» також передбачений обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Крім того «Правила користування приміщеннями житлових будинків», затверджені Постановою КМУ України від 8 жовтня 1992 року № 572, зобов'язують наймача, власника й орендаря житлового приміщення оплачувати житлово-комунальні послуги, а враховуючи положення ст. 541 ЦК України зобов'язання з оплати комунальних послуг мають солідарний характер, необхідно прийти до висновку, що особи, які проживають в квартирі власника несуть солідарні зобов'язання з оплати житлово-комунальних послуг.

Тому колегія суддів погоджується з висновком районного суду про наявність у ОСОБА_7 та ОСОБА_6 солідарного зобовязання з приводу оплати комунальних послуг.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються зокрема на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо-та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань ЖКГ.

Відповідно до дублікатів квитанцій про сплату комунальних послуг (т.1, а.с. 84-158) позивачем ОСОБА_6 за період з жовтня 2013 року по жовтень 2016 року було сплачено за комунальні послуги 21 314 грн. 50 коп. Отже він має право на регресне стягнення з солідарного боржника половини сплаченої ним суми.

Позивач в судовому засіданні зменшив розмір позовних вимог до 9 589 грн. 98 коп.

В свою чергу, відповідачка надала докази, що підтверджують переказ нею позивачу в цей період грошових коштів за комунальні послуги, а саме, на суму 640 грн., 400 грн., 293 грн., 273 грн., 309 грн. 43 коп., а всього 1915 грн. 43 коп. (т.2, а.с. 2-6).

Тому суд апеляційної інстанції вважає, що розмір витрат на житлово-комунальні послуги, які підлягають стягненню з позивачки на користь ОСОБА_6 повинен бути зменшений на сплачену відповідачкою суму, тобто до 7 674 грн. 55 грн.

Що стосується інших наявних у справі квитанцій про оплату відповідачкою комунальних послуг, які суд першої інстанції врахував при підрахунку та відмовив в задоволенні позову, то колегія суддів звертає увагу, що вони підтверджують оплату відповідачкою платежів після жовтня 2016 року, а також оплату інших видів комунальних платежів, про стягнення яких не заявляє позивач.

Отже сплачені відповідачкою суми перебувають поза предметом спору. ОСОБА_7 не позбавлена можливості у встановленому законом порядку заявити позов про регресне стягнення з власника квартири половини тієї суми житлово-комунальних послуг, які вона оплатила.

Твердження ОСОБА_7 про відсутність спору щодо поділу сплачених сум необґрунтоване і спростовується матеріалами справи.

Таким чином, у звязку з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовної заяви.

Судові витрати по справі відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 977 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2017 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 7 674 грн. 55 грн. заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг.

В іншій частині позовних вимог в задоволенні відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 977 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :