Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1719/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Панфілова А. В.
Доповідач Черненко В. В.
УХВАЛА

Іменем України

13.11.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Черненко В.В.

суддів - Суровицької Л.В., Чельник О.І.

за участю секретаря - Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ «Родовід Банк» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.06.2017 року по цивільній справі за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ «Родовід Банк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 19.11.2007 року між ВАТ «Родовід Банк», який був перейменований на ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №Ск-156-000018/11-2007.

ОСОБА_2 був наданий кредит за банківським продуктом «споживчий кредит для фізичних осіб-резидентів України можливістю відкриття кредитної лінії після погашення споживчого кредиту».

У відповідності до п.1.1.5 Кредитного договору позивач надав відповідачу споживчий кредит у розмірі 14 836,24 грн. строком до 19.11.2009 року зі сплатою 7 % річних, а боржник зобов'язався повністю погасити споживчий кредит та сплатити проценти за користування грошовими коштами та плату за обслуговування споживчого кредиту в строки та на умовах Кредитного договору.

Кредит був виданий відповідачу шляхом перерахування коштів у сумі 13 600грн. на картковий рахунок держателя та у сумі 1 236,24 грн. на рахунок банку в якості плати за перевірку документів, яку сплачує держатель в день отримання споживчого кредиту.

Позивач зазначив, що банк виконав свої зобов'язання про надання кредиту позичальнику відповідно до умов кредитного договору.

Позивач зазначив, що з лютого 2008 року відповідачем несвоєчасно сплачувались обов'язкові платежі. Лист-вимога боржнику банком направлявся 27.09.2012 року № 22-11.1-б.б/906.

Позивач зазначив, що станом на 05.10.2012 року у відповідача існує заборгованість за кредитним договором в розмірі 538 404,50 грн.

Просив суд стягнути на користь банку із відповідача заборгованість за кредитом в розмірі 538 404,50 грн., в тому числі 13 626,56 грн. - прострочений кредит, 1791 грн. - прострочені проценти за кредит, 8018,28 грн. - прострочена плата за управління кредитом, 506 339,40 грн. - пеня, 6016,97 - інфляційні, 2 612,29 - 3% річних.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.06.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що сторони перебували у договірних правовідносинах, що підтверджується фактом укладення кредитного договору №Ск-156-000018/11-2007 від 19.11.2007 року (а. с.2-10).

Згідно позовних вимог та розрахунку (а.с.3-4, 21) заборгованість станом на 05.10.2012р. становить 538404,50 грн. : 13626,56 грн. - основна заборгованість, 1791 грн. - заборгованість за прострочені проценти, 8018, 28 грн. - заборгованість прострочена плата за управлінням кредиту, 506 339, 40 грн. заборгованість по пені, 6016, 97 грн. інфляційні, 2612, 29 три проценти річних.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, яка зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За змістом норми початок перебігу позовної давності пов'язується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Суд першої інстанції зазначив, що кредитний договір був укладений 19.11.2007 року, строк дії договору до 19.11.2009 року, при цьому відповідачем не здійснювалося погашення заборгованості з 11 лютого 2008 року, що підтверджується виписками по рахунку, згідно Договору термін дії виданої платіжної картки до 30.10.2009 року, а з вимогами про стягнення заборгованості позивач звернувся тільки 05.10.2012 року, через майже три роки, тобто з пропуском строку позовної давності, передбаченого кредитним договором.

За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності може мати наслідком відмову у позові.

Суд першої інстанції дійшов висновку що підстави, зазначені представником обставини за яких він вважав кредит погашеним, а саме розірвання шлюбу та зазначення дружиною про погашення кредиту не є підставою для відмови в задоволенні позову , оскільки відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином. Доказів з боку відповідача , щодо виконання зобов'язань на час звернення до суду в межах позовних вимог відповідачем надано не було. При цьому, судом встановлено, що на виконання заочного рішення суду, винесеного по даній справі , скасованого за заявою відповідача, було відраховано з його доходу в примусовому порядку за час знаходження його в зоні АТО - 22599,08грн.

При цьому, суд зазначив, що оскільки представником відповідача подано в суд заяву про застосування наслідків спливу позовної давності згідно ст. 267 ЦК України, тому в позові відмовлено у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з чим погодилась і колегія суддів, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 19.11.2007 року між ВАТ «Родовід Банк», який був перейменований на ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №Ск-156-000018/11-2007.

ОСОБА_2 був наданий кредит за банківським продуктом «споживчий кредит для фізичних осіб-резидентів України можливістю відкриття кредитної лінії після погашення споживчого кредиту».

У відповідності до п.1.1.5 Кредитного договору позивач надав відповідачу споживчий кредит у розмірі 14 836,24 грн. строком до 19.11.2009 року зі сплатою 7 % річних, а боржник зобов'язався повністю погасити споживчий кредит та сплатити проценти за користування грошовими коштами та плату за обслуговування споживчого кредиту в строки та на умовах Кредитного договору.

Кредит був виданий відповідачу шляхом перерахування коштів у сумі 13 600грн. на картковий рахунок держателя та у сумі 1 236,24 грн. на рахунок банку в якості плати за перевірку документів, яку сплачує держатель в день отримання споживчого кредиту.

Кредитний договір був укладений 19.11.2007 року, строк дії договору до 19.11.2009 року, при цьому відповідачем не здійснювалося погашення заборгованості з 11 лютого 2008 року, що підтверджується виписками по рахунку, згідно Договору( п. 1.1.2) термін дії виданої платіжної картки до 30.09.2009 року, а з вимогами про стягнення заборгованості позивач звернувся тільки 05.10.2012 року, тобто з пропуском строку позовної давності, передбаченого кредитним договором.

Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи №6-167цс14 згідно правил користування платіжною карткою строк дії до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця,указаного на картці, і що відповідачем не здійснювалося погашення заборгованості з 11 лютого 2008 року, дія картки закінчилась 30.09.2009 року , а з позовом позивач звернувся тільки 05.10.2012 року .

Колегія суддів, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшла висновку, що суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів позовної заяви та наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.06.2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: