У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Писаної Т.О.,

суддів: Гримич М.К., Іваненко Ю.Г.,

Закропивного О.В., Маляренка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, уточнивши який, просила в рахунок погашення заборгованості боржника ОСОБА_4 за договором позики від 18 вересня 2009 року в розмірі 700 000 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю компресорної станції, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, шляхом надання їй права на продаж предмета іпотеки

із застосуванням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед

ОСОБА_3 у розмірі 700 000 грн за договором позики від 18 вересня

2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю компресорної станції, розташовану по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5, шляхом надання ОСОБА_3 права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцю за початковою ціною, не нижче 700 000 грн, із застосуванням процедури продажу, встановленої

ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

На період реалізації предмета іпотеки передати на збереження та в управління ОСОБА_3 нежитлову будівлю компресорної станції, розташовану по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5

Отримані від продажу предмета іпотеки кошти направити на погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 за зобов'язанням згідно з договором позики від 18 вересня 2009 року.

Встановлено, що ОСОБА_3 є єдиним кредитором, вимоги якої підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із безпідставності вимог ОСОБА_3, оскільки продаж іпотечного майна відбувся в межах процедури банкрутства попереднього іпотекодавця, а відтак відповідач ОСОБА_5, як новий власник такого майна, не набула статусу іпотекодавця з усіма його правами та обов'язками.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 18 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого відповідач отримав 1 000 000 грн, які зобов'язався повернути до 17 березня 2010 року.

У забезпечення цього договору того ж дня між ОСОБА_3 та товариством з обмеженою відповідальністю «Франко-Транспорт» (далі - ТОВ «Франко-Транспорт») було укладено договір іпотеки, відповідно до якого товариство передало в іпотеку нежитлову будівлю компресорної станції, розташовану по АДРЕСА_1.

Постановою Господарського суду Одеської області від 29 січня 2010 року порушено провадження у справі про банкрутство відсутнього боржника ТОВ «Франко-Транспорт».

Постановою цього ж суду від 11 лютого 2010 року визнано ТОВ «Франко-Транспорт» банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, скасовано наявні арешти на майно боржника чи інші обмеження щодо розпорядження майном, заборонено накладати нові заборони.

12 березня 2010 року під час проведення процедури банкрутства ліквідатор ТОВ «Франко-Транспорт» - Шляхов С.Є. уклав із

ОСОБА_5 договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого відповідач придбала спірну нерухомість, а саме: нежитлову будівлю насосної станції, що розташована по АДРЕСА_1.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25 березня

2010 року затверджено ліквідаційний баланс та звіт ліквідатора товариства, ліквідовано юридичну особу - ТОВ «Франко-Транспорт».

Постановою Одеського апеляційного господарського суду

від 27 жовтня 2010 року скасовано ухвалу Господарського суду Одеської області від 25 березня 2010 року, провадження у справі припинено як таке, що порушено безпідставно.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за Законом України «Про іпотеку», та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, процедура державної реєстрації іпотек у спірний період регулювалась Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня

2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року), та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня

2013 року № 868 (далі - Порядок).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктами 74, 75 Порядку передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов, у разі скасування незаконного судового рішення про скасування обтяження іпотекою нерухомого майна, на підставі якого з Єдиного реєстру заборон виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Єдиному реєстрі заборон, який виключено на підставі скасованого рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Єдиний реєстр заборон.

Отже, ухвалення судом рішення про скасування обтяжень нерухомого майна банкрута та виключення запису з Єдиного реєстру заборон, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності обтяження спірного нерухомого майна іпотекою на час його відчуження у процесі ліквідації іпотекодавця, таке обтяження є чинним з моменту його первинної реєстрації в цьому реєстрі.

Крім того, слід зазначити, що факт реалізації іпотечного майна (ст. 17 Закону «Про іпотеку») припиняє іпотеку лише за умови дотримання положень статей 23 та 11 цього Закону.

Саме такі правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1382цс16, від 31 травня 2017 року у справі № 6-1803цс16, які, відповідно до ст. 360-7 ЦПК Українимають враховуватись судами України при застосуванні таких норм права.

Проте суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на вищезазначене уваги не звернув, доводів та заперечень сторін належним чином не перевірив, не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, й дійшов помилкового висновку про те, що відповідач, як новий власник іпотечного майна, не набула статусу іпотекодавця з усіма його правами та обов'язками, оскільки продаж такого майна відбувся у межах процедури банкрутства попереднього іпотекодавця, не врахувавши при цьому того, що ухвалу господарського суду, якою затверджено ліквідаційний баланс та звіт ліквідатора товариства, а також ліквідовано юридичну особу - ТОВ «Франко-Транспорт» скасовано й провадження у справі про банкрутство припинено як таке, що порушено безпідставно.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права згідно з вимогами ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.О. Писана

Судді: М.К. Гримич

О.В.Закропивний

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко