Дзержинський міський суд Донецької області
Провадження №2/225/2097/2017
Єдиний унікальний номер 225/4757/17
рішення

і м е н е м У к р а ї н и

16 листопада 2017 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Геря О.Г.,

за участі:

секретаря судового засідання - Савченко О.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2017 року до суду звернулася позивач з позовом до ОСОБА_3, в якому ставить питання про поділ майна.

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що знаходилась у шлюбі з ОСОБА_5. В грудні 2013 року шлюб між ними було розірвано. В 2015 році вони відновили свої стосунки і стали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання вони купили автомобіль. Гроші на придбання автомобіля їй дала її мати. Весь час автомобілем користувався її колишній чоловік. В липні 2017 року вони знову припинили свої стосунки. Відповідач пішов від неї, при цьому забрав автомобіль, пообіцявши сплатити половину його вартості . Згодом відповідач написав розписку, в якій зобов'язався протягом шести місяців сплачувати їй 1000 грн. кожного місяця в рахунок відшкодування вартості автомобіля. Однак, це зобов'язання він не виконує і автомобіль повертати їй не збирається. Відтак, цими діями відповідача їй завдано матеріальну шкоду, яка полягає в незаконному володінні їх спільним рухомим майном, яке придбано за кошти її матері в сумі 15000 грн.

З вини відповідача вона відчуває психічні страждання, які полягають в незаконному володінні їх спільним майном. Розмір моральної шкоди оцінює в 20000 грн.

Позивач, її представник за довіреністю в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали повністю, наполягали на їх задоволенні.

Відповідач, його представник за довіреністю в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали, оскільки вважають їх необґрунтованими і недоведеними в суді. В задоволенні позову просили відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення всіх учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

В своєму позові позивач зазначила, що знаходилась у шлюбі з ОСОБА_3.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу в грудні 2013 року шлюб між сторонами по справі було розірвано.

Судом з'ясовано та не заперечується сторонами по справі, що в 2015 році ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відновили свої стосунки і почали проживати разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання сторони по справі придбали рухоме майно, а саме автомобіль НОМЕР_1, 1976 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2. Зазначений автомобіль був придбаний за власні кошти матері позивача по справі. За час спільного проживання даним автомобілем користувався одноособово відповідач по справі. Однак, в липні 2017 року стосунки між сторонами по справі знову погіршились і відповідач залишив сім'ю, почав проживати окремо. Відповідач по справі забрав з собою спірний автомобіль. Пообіцявши позивачу по справі сплатити повну вартість автомобіля, яка складає 15000 грн., відповідач ОСОБА_3 обіцянку свою не виконав.

Відповідно до розписки, написаної відповідачем ОСОБА_3 власноруч 08.08.2017 року на ім'я позивача ОСОБА_1 у присутності двох свідків, відповідач по справі зобов'язався щомісяця на ім'я останньої сплачувати по одній тисячі гривень в рахунок відшкодування часткової вартості придбаного спірного автомобіля, всього загальною сумою 5000 грн.

Оскільки відповідач по справі не виконав жодної обіцянки по поверненню спірного автомобілю та відшкодуванню його повної або часткової вартості, позивач просить стягнути з останнього грошову компенсацію в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, яка полягає в повній вартості придбаного спірного автомобіля.

Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі володіння рухомим майном, які регулюються Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України.

З огляду на це, суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає, зокрема права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України суд зобов'язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статті, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

При цьому, відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судом встановлено, що предметом спору є рухоме майно, а саме автомобіль НОМЕР_1, 1976 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, придбаний сторонами по справі під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1 Сімейного кодексу України цей кодекс визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів.

Згідно із ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до частини другої цієї статті, на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Згідно із ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частинами 1, 2 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Однак, позивач, її представник за довіреністю на доведеність своїх позовних вимог не надали суду договір купівлі - продажу спірного автомобіля чи будь - який інший документ прирівняний до цього договору і свідчив би про придбання рухомого майна та набуття сторонами по справі чи одним з них права власності на це рухоме майно, який є основним доказом на підтвердження виникнення між сторонами по справі правовідносин з приводу поділу майна, набутого під час спільного проживання.

При цьому інший документ наданий позивачем, її представником за довіреністю такий як: довіреність, видана на ім'я сторін по справі про надання їм права користування та розпорядження спірним автомобілем, не доводить факту придбання сторонами по справі цього рухомого майна під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу й те, що дане рухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Розглядаючи спір, судом встановлено, що безумовним власником спірного рухомого майна є ОСОБА_6, яка довіреністю від 11.09.2015 року уповноважила ОСОБА_1 та ОСОБА_3, тобто сторін по справі від її імені користуватися і розпоряджатися спірним автомобілем НОМЕР_1, 1976 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, що включає в себе експлуатування, продаж за ціну та умовах за їх розсудом, укладення договору оренди (найму).

Факт того, що спірний автомобіль належить на праві приватної власності іншій особі, а саме ОСОБА_6, яка не має ніякого відношення до сторін по справі, також підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 виданого ВРЕР м. Костянтинівки при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області.

Отже, із аналізу норм діючого цивільного законодавства України вбачається, що тільки власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України) і тільки власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач звернулася до суду з позовом про поділ майна, в той час, коли в прохальній частині позову просить відшкодувати їй повну вартість придбаного спільно з відповідачем ОСОБА_3 спірного автомобіля та відшкодувати їй моральну шкоду.

Виходячи з цього, суд вважає, що суть спірних правовідносин не відповідає обставинам справи, з'ясованим в судовому засіданні.

Крім того, суд не приймає до уваги представлену позивачем, її представником за довіреністю копію розписки про сплату відповідачем коштів на користь позивача по справі за користування спірним автомобілем, оскільки не має ніякого відношення до вирішення суті спірного питання між сторонами по справі, тому не є належним і допустимим доказом по справі, який би вплинув на вирішення спірного питання.

Суд вважає, що представлена розписка є лише свідченням врегулювання між сторонами по справі питання щодо користування та розпоряджання спірним рухомим майном, отже не стосується спірних правовідносин між сторонами по справі і не може вплинути на їх вирішення по суті, так як стосується зовсім інших правовідносин, які регулюються іншими нормами права.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

За змістом ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інші значення для вирішення справи.

Аналізуючи зазначені обставини справи, вимоги закону, суд вважає недоведеним позивачем, її представником за довіреністю належними доказами в суді придбання з відповідачем під час спільного проживання спірного автомобіля, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Оскільки в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди позивачу ОСОБА_1 відмовлено, то в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди також необхідно відмовити, оскільки вони є похідними від попередніх вимог, в задоволенні яких позивачу відмовлено.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: