Справа № 206/4916/17
Провадження № 2/206/1244/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря Мороза К.Т.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

14.09.2017 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.03.1999 позивач уклала шлюб з відповідачем. Під час шлюбу, 25.07.2006, у сторін народилась дитина, яка мешкає разом з позивачем. З січня 2017 року сторони проживають окремо. З цього часу відповідач не надає позивачу матеріальної допомоги на утримання сина, його лікування, придбання необхідного одягу та оплату за навчання. Відповідач працює у ТОВ "ЕПІЦЕНТР К". Керуючись викладеним, позивач просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини, у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, зазначила, що відповідач допомогу дитині надає, 1/4 частки всіх видів заробітку відповідача є занадто великою сумою, оскільки на його утриманні знаходиться його мати - пенсіонерка, та в нього є інша сім'я, яку необхідно утримувати.

Вислухавши доводи та пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 05.03.1999 між сторонами відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська зареєстрований шлюб, актовий запис № 116, що підтверджується свідоцтвом по одруження серії І-КИ № 069339 (а.с.2).

Під час шлюбу, а саме 25.07.2006 у сторін народився син ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-КИ № 078101, видане Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 16.08.2006 (а.с.3).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.07.2017 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.43).

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, серія ДП Д*№9001 ОСОБА_4, тобто відповідачу за справою, на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів №1349 від 16.07.1998 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0695 га, для обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Окська, 12 б (а.с.34).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26.12.1991, зареєстрованого в реєстрі за № І-3227 державним нотаріусом ОСОБА_6, відповідач придбав у власність жилий будинок за адресою: м. Дніпро, вул. Окська, 12 б (а.с.35-36).

Крім цього, відповідач працює на посаді фахівця відділу "Комплектація" будівельно-господарського гіпермаркету "Епіцентр К" № 2 з 02.04.2014, характеризується позитивно, що підтверджується відповідною довідкою від 26.10.2017 (а.с.37).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів від 17.11.2017 відповідачу нарахована заробітна плата за 1 квартал 2017 року - 18449,69 грн., за 2 квартал 2017 року - 28136,65 грн., за 3 квартал 2017 року - 34182,61 грн. (а.с.44)

09.09.2017 відповідач уклав шлюб вдруге, згідно свідоцтва про шлюб серії І-КИ № 382184 від 09.09.2017, актовий запис № 290, шлюб зареєстрований Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.38).

Дані правовідносини регулюються СК України, ЦПК України.

Частиною 2 та 3 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 180 СК України та ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

На підставі вимог ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно вимог ст.181 СК України одним з способів виконання батьками обов'язку по утриманню дитини є стягнення аліментів.

Згідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у п. 17 підкреслено, що за відсутності згаданої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно.

Виходячи із аналізу зазначених вище норм вбачається, що право на стягнення аліментів на утримання дитини має саме той з батьків, з яким проживає дитина.

Як встановлено в судовому засіданні дитина на дату ухвалення рішення проживає разом із позивачем та повністю знаходиться на її утриманні, а відтак позивач є належним суб'єктом звернення до суду з даним позовом.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Прожитковий мінімум для дитини відповідного віку визначається кожного року відповідно до Закону України «Про державний бюджет України».

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 як принципове положення, визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Виходячи із наведених вище норм, суд враховуючи, що відповідач знаходиться в працездатному віці, офіційно працевлаштований, отримує заробітну плату, є власником житлового будинку, земельної ділянки, та будучи батьком дитини може та зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання дитини.

В той же час, доводи представника відповідача про знаходження на утриманні відповідача його матері, не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, як і надання відповідачем допомоги дитині, наявність зареєстрованого шлюбу відповідача з іншою жінкою, також, не можуть бути підставою для обмеження його дитини, від першого шлюбу, в належному утриманні, а тому розмір визначений позивачем, а саме 1/4 частки всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, підлягає задоволенню. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, діючи з метою гуманності та справедливості, в інтересах дитини, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, відповідають вимогам чинного законодавства та підлягають задоволенню.

До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17.06.2011) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мав право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але з відповідними клопотаннями відповідач та його представник до суду не зверталися.

Відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Так, судом розяснювалось положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з п. 6 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 при ухваленні рішення, суд відповідно до ст. 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах оплати платежу за один місяць.

Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 150, 155, 180-183 СК України, ст.ст. 10, 11, 57-64, 88, 209, 213, 215, 367 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (НОМЕР_1), аліменти на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (НОМЕР_2) на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стягнення здійснювати з 14.09.2017 і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_4, судовий збір на користь держави у розмірі 640 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя: К.С. Маштак