АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/544/17 22-ц/774/1592/К/17
Справа № 213/544/17 Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1592/К/17 суддя Мазуренко В.В.
Категорія № 26 (ІІІ) Доповідач Бондар Я.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретаря Видрик А.А.

за участю: представника відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_1 акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 10 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ОСОБА_4 «ІнГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в період тривалої роботи більше 12 років на посадах водія автотранспортних засобів, працював в умовах, які характеризувались перевищенням граничного допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, у зв'язку із чим, отримав професійне захворювання та втратив професійну працездатність у розмірі 50 % безстроково. Через професійне захворювання позивач постійно зазнає моральні та фізичні страждання, тому просить суд стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 160000 грн. у звязку з отриманим професійним захворюванням на виробництві, стійкою втратою професійної працездатності.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 10 травня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 «ІнГЗК» на користь ОСОБА_3О на відшкодування моральної шкоди 30000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб. Стягнуто з ОСОБА_4 «ІнГЗК» на користь держави судові витрати у розмірі 1600 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 «ІнГЗК» вважає рішення таким, що порушує норми матеріального та процесуального права, тому ставить питання про зміну рішення суду та зменшення розміру суми відшкодування, стягнутої судом першої інстанції.

Вважає, що в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, а також те, що позивач добровільно погодився на виконання робіт у шкідливих умовах праці, які і призвели до втрати ним частини здоровя. Також вважає, що позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди жодними доказами, зокрема висновками відповідних медичних установ, а зазначена позивачем потреба у лікуванні не відноситься до категорії моральних страждань. Крім того, вважає, що розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції без врахування роботи позивача на інших підприємствах.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3, просить рішення суду, як законне та обґрунтоване, на його думку, залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_4 «ІнГЗК» - ОСОБА_5, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги,письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 «ІнГЗК» підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач працював на підприємстві відповідача у шкідливих умовах праці: з 27.03.1978 р. по 27.08.1979р. водієм всіх марок дизельних автомашин, по вивезенню гірничої маси із кар'єру, цеху технологічного автотрансопрту; з 19.11.2003р. по 09.07.2015р. - водієм автотранспортних засобів, зайнятим повний робочий день на вивезенні гірничої маси із кар'єру, цеху технологічного автотранспорту, що не оспорювалось та визнавалось сторонами.

Висновком МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності від 27.04.2015 року позивачу встановлено втрату працездатності 50 % з 23.04.2015 року безстроково та третя група інвалідності (а.с. 17).

ОСОБА_6 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 02.04.2015 року (акт за формою П-4), встановлено причину отримання професійного захворювання: працюючи з 19.11.2003 по теперішній час водієм автотранспортних засобів, зайнятим повний робочий день на вивезенні гірничої маси з кар'єру, цеху технологічного автотранспорту ПАТ "ІнГЗК", підпадав під дію загальної вібрації, де показники перевищували нормативні через недосконалість робочого місця. Працюючи з 27.03.1978 по 27.08.1979 водієм всіх марок дизельних автомашин на вивезенні гірничої маси з кар'єру цеху технологічного автотранспорту Інгулецького ГЗК при виконанні роботи також підпадав під дію загальної вібрації, показники котрої перевищували нормативні. Причина виникнення професійного захворювання:загальна вібрація: 112 дБ при ГДР 107 дБ. Діагноз: вібраційна хвороба першої-другої ст. від загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом у поєднанні з вираженим полірадикулярним синдромом (L4, L5, S1, C6, C7), дв.плечолопатковим періартрозом (ПФС другого ст.), остеоартрозом, в поєднанні з періартрозами, ліктьових (ПФ першого ст.) і остеоартрозом колінних суглобів (ПФ першого-другого ст.), порушенням трофіки кистей (Т75.2) (а.с.14-15).

У п.19 ОСОБА_6 визначено що враховуючи тривалість роботи потерпілого більше 12 років в умовах впливу шкідливих виробничих факторів та неодноразову зміну керівництва структурного підрозділу, конкретних посадових осіб, які відповідальні за профілактику виникнення професійних захворювань, встановити неможливо (а.с.15).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначив, що у зв'язку із отриманим професійним захворюванням та встановленням ступеню втрати професійної працездатності, йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач, як такий, що не забезпечив йому безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку з чим він отримав професійне захворювання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3О суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст.237-1 КЗпП України й виходив з обов'язку відповідача ОСОБА_4 «ІнГЗК» відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.п. «є» п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV у первинній редакції, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частиною 3 ст. 28 цього Закону, передбачалося, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, п.п. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України(для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Крім того, загальнообовязкового, який набрав чинності з 01.01.2015 року, текст Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV викладено в новій редакції Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», норми якого не передбачають відшкодування моральної шкоди потерпілому у звязку з настанням страхового випадку на виробництві й не відносяться до складу страхових виплат.

Так відповідно до ч.8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Отже, враховуючи те, що на час виникнення у ОСОБА_3О права на відшкодування моральної шкоди вищезазначені положення ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», котрі передбачали відшкодування моральної шкоди, не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди судом першої інстанції обґрунтовано покладено на підприємство, під час роботи на якому позивач отримав професійні захворювання.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 02.04.2015 року слідує, що причиною професійного захворювання позивача є тривала робота в умовах дії загальної вібрації, показник якої перевищував нормативні через недосконалість робочого місця,що доводить вину відповідача у спричиненні моральної шкоди позивачу внаслідок отримання на виробництві професійного захворювання.

В судовому засіданні встановлений факт заподіяння позивачу моральної шкоди у зв'язку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями. Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, що підтверджується медичними документами, переносить щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, у зв'язку з тим, що професійні захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи із встановлених обставин, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку, що позивачу з вини відповідача була заподіяна моральна шкода, й саме на нього повинен бути покладений обовязок з її відшкодування.

Порушення відповідачем положень ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачено обовязок підприємства забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, встановлено ОСОБА_6 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 02.04.2015 року, а тому доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність його вини у спричиненні моральної шкоди позивачу є необґрунтованими.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що заподіяна моральна шкода є недоведеною, колегія суддів відхиляє, оскільки на підставі медичних документів про лікування позивача у звязку з отриманими професійними захворюваннями, встановлено, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя та вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Однак, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги відповідача стосовно розміру стягнутої моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом без повного урахування роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р., з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, характер отриманого позивачем професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

За таких обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманого позивачем професійного захворювання, і пов'язані з ним фізичні і моральні страждання позивача, відсоток втрати професійної працездатності становить 50%, інтенсивність і довготривалість фізичних і психічних страждань позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, встановлення 3 групи інвалідності, загальний обсяг роботи позивача на підприємстві відповідача,який становить 12 років 8 міс., вважає необхідним змінити рішення суду та зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивача з 30000 грн. до 25000 грн.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції невірно визначено розмір стягнутого судового збору з відповідача на користь держави.

Відповідно п.п.2 п.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви не майнового характеру ставка судового збору для фізичної особи становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімального прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня календарного року, що становить 1600 грн.

Оскільки, позивач ОСОБА_3 при зверненні до суду із позовом був звільнений від сплати судового збору, відповідно до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України судові витрати стягуються з відповідача ОСОБА_4 «ІнГЗК» у розмірі, що повинен був сплатити позивач, а саме 640 грн.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції в частині стягнутого з ОСОБА_4 «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору необхідно змінити та зменшити його з 1600 грн. до 640 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 10 травня 2017 року змінити в частині розміру моральної шкоди стягнутої з ОСОБА_1 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_3, зменшивши цей розмір з 30000 грн. до 25000 грн., а також змінити в частині стягнутого з ОСОБА_1 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави розміру судового збору зменшивши його з 1600 грн. до 640 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді :