Справа № 226/1392/17
Провадження № 2/226/557/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

29.11.2017 Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Салькової В.С.,

за участю секретаря судового засідання Трифонової І.О.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мирнограді Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Мирноградської міської ради, треті особи - обслуговуючий кооператив гаражний кооператив «Липова Роща» та ОСОБА_2, про визнання права власності за набувальною давністю,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на нерухоме майно - гараж АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовної заяви зазначила, що її батько, ОСОБА_3, став власником вказаного гаражу у 1985 році, територія гаражів з радянських часів більш відома як гаражний кооператив «Липова Роща», батько володів гаражем як учасник кооперативу, про що мав посвідчення, яке не збереглося. Після його смерті у 2011 році та смерті його дружини ОСОБА_4 у 2012 році зазначеним гаражем володіє вона. Оскільки вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батьків, то фактично сукупний строк володіння гаражем її та її батька перевищує 10 років. З метою офіційного оформлення свого права володіння вона зверталася щодо витребування документів до ОКГК «Липова Роща», де було повідомлено, що спірний гараж не входить до кооперативу, та до виконавчого комітету Мирноградської міської ради, де їй рекомендували звернутися до державного архіву Донецької області. Факт відкритого добросовісного та безперервного володіння гаражем її батьком, а потім і нею можуть підтвердити свідки. Просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на гараж АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Крім того пояснила, що зверталася із листом до архіву в м. Донецьку, але там також немає документів. Наразі вона мешкає в м. Києві. Спадщину після смерті батьків вони з братом прийняли за законом, однак не змогли знайти документів щодо гаражу, тому вона змушена звертатися до суду.

Представник відповідача до суду не з'явився, від відповідача надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника.

Від третьої особи - обслуговуючого кооперативу гаражного кооперативу «Липова Роща» до суду так само надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника. Крім того, у заяві зазначено, що гараж, про який вказує позивач, не знаходиться на території кооперативу, який створено 02.08.2011, ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_4 членами кооперативу не були і не є, гараж не включений до кадастрового плану кооперативу.

Третьою особою ОСОБА_2 також надана суду заява про розгляд справи без його участі, в якій зазначено про повне підтримання позовних вимог.

Заслухавши позивача та пояснення свідків, з'ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст.10 ЦПК України, та у відповідності з ч.1 ст.60 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з такого.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За положенням и ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності зі ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

За приписами ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набуте як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить на праві власності іншій особі.

Згідно з ч.ч.1,4 ст.344 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжувала відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, за рішенням суду набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набувальна давність за вказаною нормою поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Як вбачається з матеріалів справи, за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією технічного паспорту (а.с.37-38). Технічний паспорт не містить точнішої адреси гаражу, але містить позначку про те, що об'єкт є самочинно збудованим.

Згідно з відповіддю виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 27.06.2017 №02-47а-1850/а, у документах за 1992-1993 роки затребуваної ОСОБА_1 інформації не виявлено, документи по 1991 рік включно передані на зберігання до державного архіву Донецької області (а.с.14).

В судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що родина ОСОБА_1 дійсно мала у володінні гараж, але який саме і де, їм невідомо. Батько позивача користувався ним до своєї смерті, потім він залишився позивачці.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили суду, що переїхали жити до м. Димитрова в 1982 році, і на той час у ОСОБА_1 вже був гараж, вони його начебто купили. До смерті ним користувався батько позивача, потім деякий час в гаражі з дозволу позивача ставив автомобіль їхній син. Зараз гараж пустує.

Суд зауважує, що позивачем не надано доказів про належне відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування вказаного гаражу, відсутні дані про затвердження проекту будівництва та дотримання забудовником будівельних норм та правил, взагалі відсутні будь-які документи, що гараж побудований на законних підставах. Надані позивачем копії платіжних повідомлень за 1993 та 1994 роки, згідно з якими ОСОБА_3 сплачував кошти на підставі Закону України «Про плату за землю» з позначкою «гараж» не містять даних про те, за яку саме земельну ділянку вносяться платежі та з яких підстав. Інші документи, надані позивачем, так само не підтверджують обґрунтованість її вимог.

У відповідності до вимог ч.ч.1,2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Гараж за адресою: АДРЕСА_1, на право власності щодо якого претендує позивач, має ознаки самочинного будівництва, про що прямо вказано у технічному паспорті, наданому позивачем.

У відповідності до ч.2 п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 роз'яснено, що з огляду на положення статті 376 ЦК України право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Така ж позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.03.2015 у справі №6-45431св14.

З огляду на викладене суд вважає, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст.344 ЦК України, оскільки ці положення передбачають захист прав особи, яка добросовісно заволоділа чужим майном і воно не є самочинно збудованим.

Таким чином, враховуючи обставини справи, а також наведені вище положення закону, суд приходить до висновку, що правових підстав для задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 права власності на гараж за набувальною давністю не вбачається.

Керуючись ст.ст.3,10,57,60,209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.15,16,20,328,344 ЦК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Мирноградської міської ради, треті особи - обслуговуючий кооператив гаражний кооператив «Липова Роща» та ОСОБА_2, про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.С. Салькова