Справа № 454/2251/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/5473/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Мікуш Ю.Р.

суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар: Бохонко Е.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням суду відмовлено в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог.

Рішення оскаржив позивач ОСОБА_2. Вважає його незаконним та не обґрунтованим. Вказує, що суд з власної ініціативи не має права витребовувати докази, а так, як відповідач не надав суду ніяких доказів, які б спростовували вимоги позивача, є незрозумілим, на якій підставі відмовлено у позові. Крім цього, апелянт вважає, що суд, не врахувавши докази, надані на підтвердження позову, не вказав, які ж саме мав подати позивач для обґрунтування своїх моральних страждань, які полягали у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з діями відповідача. Посилаючись на ч.2 ст. 1166 ЦК України, зазначає, що особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Тобто, апелянт вважає, що обов'язок спростування вини покладається на заподіювача шкоди, а не на позивача і судом не було вказано в рішенні доказів, які підтверджують, що моральна шкода була завдана не з вини відповідача. Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 червня 2017 року, та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Сторони по справі у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення щодо часу та місця розгляду справи.

За таких обставин, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розглядові справи, а відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 24.06.2015р. відмовлено в позові ОСОБА_2 до ГУМВС України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди.

Звертаючись з даним позовом позивач вважає, що дії судді Галицького районного суду м.Львова, які полягали в ухваленні рішення такого змісту є незаконними, що спричинили приниження його честі, гідності та ділової репутації та завдали йому моральної шкоди, яку він оцінює в 1 000 000 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходи в того, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», в тому числі майнової та моральної шкоди передбачено, що для відшкодування державою шкоди, завданої судом, необхідно, щоб рішення, дії або бездіяльність суду були незаконними. Враховуючи, що, дії судді Галицького районного суду м.Львова при ухваленні вищевказаного рішення не визнані неконституційними, твердження позивача з цього приводу суд визнав безпідставними та не підтвердженими жодними доказами.

Крім цього, суд врахував роз'яснення надані у постанові Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади», де зазначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд, згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Такі висновки суду є обґрунтованими, відповідають вимогам чинного законодавства, тому колегія суддів цілком з ними погоджується.

Відповідно до ст.3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно зі ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до положень ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальну справу закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Фізична особа, яка у процесі дізнання, попереднього (досудового) слідства або судового розгляду шляхом само обмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом.

З системного аналізу вищевказаних норм слідує, що фактами, з якими матеріальний закон пов'язує настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди, є: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.

Відтак, оскільки позивачем на подано доказів про завдання шкоди, колегія суддів вважає, що суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено наявність шкоди та вини відповідача в заподіянні шкоди, як і причинно-наслідкового зв»язку між шкодою та діями відповідача, та ухвалив рішення про відмову у задоволенні вимог позивача, що відповідає положенням законодавства.

Крім цього, у п.10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

Виходячи з наведеного, суду необхідно встановити факт заподіяння моральної шкоди, а також з'ясувати чи рішення на яке посилається позивач, дія чи бездіяльність є незаконними.

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», в тому числі майнової та моральної шкоди також передбачено, що для відшкодування державою шкоди, завданої судом, необхідно, щоб рішення, дії або бездіяльність суду були незаконними.

Відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії судді Галицького районного суду м.Львова під час ухвалення вищевказаного рішення не визнані незаконними, а тому, позов є безпідставним.

Посилання позивача на те, що вказане рішення було скасовано судом касаційної інстанції не є підставою для задоволення позову, оскільки право на апеляційне та касаційне оскарження є законодавчо закріпленим для того, щоб сторони у справі могли використати своє право на захист у всіх судових інстанціях та рішення з цього приводу не може розцінюватися як завдання особі шкоди.

Крім того, як розяснено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади», виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд, згідно з процесуальним законодавством.

Оскарження у будь який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Твердження позивача про те, що внаслідок ухвалення такого рішення він не зміг захистити свої права не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки саме суд є органом, якому надано повноваження встановити чи було порушення прав особи в конкретному випадку та рішення ухвалене в результаті розгляду такої справи не може завдавати особі шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що саме відповідач повинен довести відсутність вини у завданні шкоди, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом не встановлено факту завдання шкоди, а відтак відсутні підстави для доказування відсутності вини.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, давши належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, правильно застосував матеріальний закон, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

Т.І.Приколота