Провадження № 2/161/4027/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

15 листопада 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі: головуючого судді Кирилюк В.Ф.

при секретарі Турук І.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житло за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на житло за набувальною давністю.

Свій позов мотивує тим, з 16 грудня 1989 року він проживає у житловому будинку за адресою: м. Луцьк, вул. Островського, 19. За користування вказаним будинком він сплачує усі комунальні платежі та проводить ремонтні роботи, пов'язанні із утриманням будинку у належному житловому стані. Документально вказаний житловий будинок належить його племінниці ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 16.06.1999 року. Місце проживання та місцезнаходження ОСОБА_2, протягом останіх тридцяти років йому не відоме. З 2004 року власниця будинку за вказаною адресою не з'являється, що свідчить про відсутність інтересу до свого майна.

Таким чином, враховуючи, що він фактично проживає у данному житловому будинку з 1989 року по 2017 рік, доглядає за ним, виконує поточні ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги, добросовісно заволодів цим майном та понад 10 років продовжує ним безпосередньо володіти, тому просить суд, визнати за ним право власності на житловий будинок №19 по вул. Островського в м. Луцьку Волинської області.

Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити з підстав наведених в позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач в судове засідання не зявився будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за відсутності осіб, які беруть участь у справі не здійснюється.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 16.06.1999 року ОСОБА_3, ОСОБА_1 подарували житловий будинок №19 по вул. Островського в м. Луцьку ОСОБА_2 (а.с. 7).

З 1989 року у вказаному вище житловому будинку ОСОБА_1 постійно проживає, користується всім будинком, проводить всі необхідні поліпшення та ремонти, справно сплачує комунальні послуги за весь будинок, що підтверджується квитанціями про оплату комунальних послуг. Власника будинку з моменту проживання він не бачив, вона до житлового будинку не навідувалася.

Відповідно до ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації

Оскільки, ОСОБА_1 проживає у вказаному вище житловому будинку на законних підставах, відкрито, добросовісно і безперервно користується будинком в цілому, суд приходить до висновку, що він набув право власності на нього за набувальною давністю.

Відповідно до п. п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Враховуючи положення ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння).

Вихідним критерієм добросовісності володіння є ставлення до речі, як до своєї власної. Це означає, що володілець не просто уповноважений, але зобовязаний відноситися до обєкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника.

Відповідно до п.1 Прикінцевих та перехідних положень, ЦК України набирає чинності з 1 січня 2004 року, а відповідно до п.8 цих Положень, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюється також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом. Беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення ст.344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року.

З 1989 року, ОСОБА_1 постійно проживає в зазначеному вище житловому будинку, іншого місця проживання у нього немає, володіє цим будинком добросовісно, безперервно та відкрито уже на протязі 28 років, не приховуючи факт такого володіння, а тому до даних правовідносин підлягає застосуванню ст.344 ЦК України.

Предявлення позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідно до п.4 ст.344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспорті засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

На основі наведеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю підлягає до задоволення.

На підставі ст.ст. 16, 344 ЦК України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав», керуючись ст.ст. 3, 10, 12, 57, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на житловий будинок № 19 по вул.Островського в м. Луцьку з господарсько-побутовими спорудами.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом Волинської області за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Cуддя Луцького міськрайонного суду В.Ф.Кирилюк