Номер справи 2/220/179/14
Номер провадження 6/220/19/17
УХВАЛА

Іменем України

24 липня 2017 року смт Велика Новосілка Донецької області

Великоновосілківський районний суд Донецької області в складі:

головуючого судді - Яненко Г.М.;

при секретарі - Черновал І.

за участі:

заявника - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Велика Новосілка Донецької області подання про вжиття заходів тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Великоновосілківського районного суду від 02 квітня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та постановлено стягнути з ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1,уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/ 4 частини його заробітку /доходів/ , щомісячно , до повноліття сина- Могильного ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_3, та не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 17.03.2014 року.

На виконання судового рішення 15 квітня 2014 року видано виконавчий лист.

За заявою стягувача, 23 квітня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП №43057714.

ОСОБА_3 добровільно рішення суду не виконує.

З дати відкриття виконавчого провадження, квитанцією №10 від 01 серпня 2014 року боржником було сплачено лише 400 грн., і за період з 01 серпня 2014 року по 24 жовтня 2014 року з допомоги по безробіттю стягнуто 1475,03 грн.

Заборгованість ОСОБА_3 станом на 30 червня 2017 року становить 35941,40 грн.

Зі слів стягувача, державному виконавцю стало відомо про перебування боржника за межами України, про що на думку заявника свідчить відмітка в його паспорті, якому дозволено до 07 травня 2018 року тимчасове проживання на території Російської Федерації.

Невиконання боржником своїх зобов'язань по сплаті аліментів стало підставою для звернення начальника відділу Великоновосілківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 в суд із поданням про обмеження боржника ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 5 ст.124 Конституції України проголошує, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цьогоЗаконута інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цьогоЗаконупідлягають примусовому виконанню.

Зазначене кореспондується із практикою Європейського суду з прав людини, який в п.24 рішення у справі "Воротніков проти України" від 14.02.2008 року вказав, що "провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження, а тому виконавче провадження не має бути відокремлене від судового і ці два провадження мають розглядатися як цілісний процес".

У п. 23 рішення ЄСПЛ в справі "Матківська проти України" від 12.03.2009 року суд звернув увагу, що "виконання рішення є другим етапом судового провадження, а також, що реалізоване право знаходить свою ефективну реалізацію саме у момент виконання.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно із статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.19 ч.3 ст. 18 ЗУ "Про виконавче провадження", у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів;

Реалізація цих прав здійснюється шляхом звернення до суду в порядку статті 377-1 ЦПК України з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, яка також визначає, що суб'єктом звернення до суду є державний виконавець.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено докази, надані ініціатором подання на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватись і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишити будь-яку країну, включно зі своєю власністю. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому акті.

Таким чином, право на вільне пересування, в тому числі право вільно покидати свою країну, не є абсолютним та може бути обмежене у випадках, передбачених законом.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України".

За приписами статті 6 вказаного закону громадянинові України може бути тимчасового відмовлено у виїзді за кордон , зокрема у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника судовим рішенням, може полягати як в активних діях (нез'явлення на виклики державного виконавця, приховування майна, доходів, тощо), так і в пасивних діях (невжиття будь-яких заходів для виконання обов'язку сплатити кошти).

Поняття "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Відповідно до положення ч.2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання, а не лише за наявності факту невиконання зобов'язань.

Вказані вимоги закону ініціатором подання не виконанні.

Направлене до суду подання не містить підтверджень умислу та фактів ухилення боржника від виконання своїх зобовязань, інформації про стан виконання рішення суду, звернення стягнення на майно боржника, а лише констатує факт невиконання ОСОБА_3 рішення в добровільному порядку.

До матеріалів подання не додано доказів повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження, строків добровільного виконання рішення суду, доказів на підтвердження фактів виклику ОСОБА_3 до державного виконавця, з'ясування його місцезнаходження, вчинення інших виконавчих дій починаючи з дати відкриття виконавчого провадження.

Пакет документів доданий до метеріалів подання містить лише запит на наявність майна у боржника, витяг про реєстацію обтяжень рухомого та нерухомого майна боржника, при цьому інші запити та відповіді на них щодо місця перебування, роботи, сплати соціальних внесків, тощо, дані про проведення виконавчих дій відсутні.

За змістом подання, на належне боржнику майно накладено арешт. Однак, постанову про накладення арешту державним виконавцем до подання не долучено.

Відсутня така постанова і в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, за адресою в мережі Інтернет https://trade.informjust.ua/. із відповідним ідентифікатором доступу.

Інших доказів вчинення державним виконавцем дій спрямованих на виконання судового рішення та ухилення боржника від його виконання до подання не долучено.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19,33,124 Конституції України, ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 10, 210, 377-1 ЦПК України, ст. 313 ЦК України, ЗУ "Про виконавче провадження", ст. 6 ЗУ "Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України", суд

ухвалив:

В задоволенні подання про вжиття заходів тимчасового обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України відмовити.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Великоновосілківський районний суд протягом п'яти днів з дня її проголошення.

Суддя Г.М.Яненко