УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2017 року Іллічівський районний суд м. Маріуполя під головуванням судді Мирошниченка Ю.М. при секретарі Ковальовій О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа Кальміуський відділ державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області) про звільнення майна з-під арешту, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить скасувати арешт і заборону відчуження належному йому майна, накладені постановою державного виконавця Кальміуського ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ в Донецькій області від 26.10.2015 року за виконавчим провадженням № 36929564 та від 08.11.2016 року за виконавчим провадженням № 52792939. Зазначив, що у провадженні Кальміуського ВДВС перебувало виконавче провадження, яке постановою від 23.03.2017 року було закрито, однак арешт знятий не був.

Провадження у справі слід закрити з огляду на наступне.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, арешт на майно позивача був накладений державним виконавцем у виконавчому провадженні з виконання рішення, ухваленого у цивільній справі, та у такому виконавчому провадженні позивач виступає боржником.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 56 Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів (ч. 5 ст. 74 Закону).

Згідно із ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 60 Закону.

Відповідно до п. 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

У звязку із цим боржник (учасник кримінального провадження, на майно якого накладено арешт) не може предявляти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

У разі предявлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК, а помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК.

Оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, то заява боржника про скасування арешту повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Таким чином, позивач, як сторона виконавчого провадження (боржник), який вважає, що при поверненні державним виконавцем виконавчого документа стягувачеві були порушені його права чи інтереси, зокрема, у зв'язку із не зняттям накладеного арешту, має право звернутися до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, а не шляхом пред'явлення позову до органу державної виконавчої служби, оскільки у виконавчому провадженні він є боржником.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.205, 206 ЦПК України, п. 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», суд

У Х В А Л И В :

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа Кальміуський відділ державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області) про звільнення майна з-під арешту закрити.

Розяснити позивачеві, що він має право на звернення до суду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом пяти днів з дня проголошення ухвали.

Суддя: ОСОБА_3