Справа № 463/5935/16-ц
Провадження № 2/463/723/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького про стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ЛНУВМБ ім. С.З. Гжицького про стягнення з останнього на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 53 981 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 30.06.2010р. був звільнений з посади доцента кафедри фізики і математики ЛНУВМБ ім. С.З. Гжицького, хоча фактично працював у даній установі до 12.07.2010р. Враховуючи його скарги, період роботи з 01.07.2010р. по 12.07.2010р. повністю оплачено 16.11.2011р. Оскільки в день звільнення відповідач не провів з ним розрахунку в повному обсязі, а факт такого порушення додатково знайшов своє підтвердження в ході проведення перевірок управління держпраці, середній заробіток за весь час затримки просить стягнути в судовому порядку.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Також вважає, що строк позовної давності для звернення з такою вимогою ним не пропущено.

Представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив. 16.11.2011р. університет виплатив позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу в сумі 2940,14 грн., про що зазначено в наказі ректора від 14.11.2011р. Однак, така допомога відповідно до чинного законодавства виплачується при основній відпустці. Натомість, матеріальна допомога на оздоровлення виплачена позивачу як благодійна допомога, а не як обовязкова матеріальна допомога при наданні чергових відпусток, оскільки останній є пенсіонером інвалідом. В свою чергу, позивач не подавав заяви на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення і при його звільненні належними до сплати є компенсація за невикористану відпустку. Тому вважає, що заборгованості з виплати заробітної плати перед позивачем немає. Крім того, просить врахувати що з позовом до суду позивач звернувся по спливу встановленого законом трьохмісячного строку, що є підставою для відмови в задоволенні позову, про що просить ухвалити рішення.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи 2/1312/925/12 за позовом ОСОБА_1 до ЛНУВМБ ім. С.З. Гжицького про визнання неправомірними дій та відшкодування моральної шкоди, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступних підстав.

Відповідно до записів в трудовій книжці позивача (а.с.4), останній 30.06.2010р. звільнений з посади доцента кафедри фізики і математики ЛНУВМБ ім. С.З. Гжицького у звязку з закінченням терміну контракту.

Натомість, згідно наказу ректора університету від 07.12.2010р. № 571-3 (а.с.44), який винесено після фактичного звільнення, позивачу продовжено термін дії трудової угоди на період з 01.07.2010р. до 12.07.2010р.

Згідно наказу від 14.11.2011р. № 537-3 (а.с.43) позивачу проведено перерахунок заробітної плати з 08.04.2009р. по 30.06.2009р. виходячи з надбавки за науковий ступінь в розмірі 15 % посадового окладу.

Фактичний розрахунок при звільненні, чого сторони не оспорюють і що за правилами ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, проведено з позивачем 16.11.2011р.

Враховуючи, що згідно наказу від 14.11.2011р. № 537-3 проведено перерахунок заробітної плати з 08.04.2009р. по 30.06.2009р. виходячи з надбавки за науковий ступінь в розмірі 15 % посадового окладу, суд визнає безпідставними заперечення сторони відповідача про те, що 16.11.2011р. позивачу виплачено лише матеріальну допомогу на оздоровлення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або якщо він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку.

Крім того, що сторонами не оспорюється факт проведення розрахунку 16.11.2011р., порушення вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України щодо невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку встановлено ТДІ з питань праці у Львівській області, про що позивача повідомлено листом від 20.07.2015р. (а.с.5).

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Під час розгляду цивільної справи № 6-1626цс17 Верховний Суд України сформував правову позицію від 08.11.2017р., в якій розяснив, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Під час розгляду іншої справи № 6-409цс16 Верховний Суд України зазначив, що в кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Про те, що фактичний розрахунок проведено 16.11.2011р. позивач зазначив в мотивах позову (а.с.3).

Крім того, про те, що такі дії відповідача є порушенням вимоги ст. ст. 116, 117 КЗпП України позивача повідомила Державна інспекція України з питань праці, направивши відповідний лист від 20.02.2014р. (а.с.63).

Лист аналогічного змісту про допущене відповідачем порушення направлено позивачу 20.07.2015р. (а.с.5), який останній особисто долучив до матеріалів позову.

Відтак, станом на 20.02.2014р. позивач достеменно знав і не міг не знати про те, що дії відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні є порушенням вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України, наслідком чого є стягнення середнього заробітку за весь затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до поштового штемпеля (а.с.9), позовна заява направлена до суду 13.12.2016р., тобто по спливу більш як пяти років з моменту фактичного розрахунку і більш як один рік девять місяців після того, як позивач достеменно довідався про порушення відповідачем вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України згідно листа від 20.02.2014р.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Оскільки в справі яка розглядається позовна заява предявлена до суду по спливу більш пяти років з моменту фактичного розрахунку, не вбачаючи підстав для поновлення строку суд в задоволенні позову відмовляє. При цьому, відмовляючи в поновленні строку суд крім іншого враховує, що про порушення вимог ст. 116, 117 КЗпП України позивач двічі повідомлявся відповідними листами від 20.02.2014р. та від 20.07.2015р. і незважаючи на це, звернувся до суду лише 13.12.2016р.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10,27,60,61,88,131,169,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України, ст. ст. 116, 117, 233 КЗпП України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.