Провадження № 2/201/712/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

24 липня 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

24.11.2016р. позивачка звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просить суд, з урахуванням уточнень позовних вимог від 10.05.2017р., стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики від 16.04.2016р. в сумі 100 000 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 3000 грн., а всього 103 000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору (а.с. № 3 4, 43).

В обґрунтування заявлених вимог, позивачка посилалася на те, що 16.04.2016р. вона позичила відповідачу 100 000 грн. строком на один рік з погашенням позики щомісячно, починаючи з 16.05.2016р., з закінченням сплати 16.04.2017р. Позичальник з цими умовами погодився, про що склав письмову розписку в присутності двох свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4. За період з 16.05.2016р. по 16.04.2017р. відповідач позику не погасив і заборгував позивачу 100 000 грн., які позивачка і просила суд стягнути з відповідача на її користь. Крім того, позивач, у відповідності до ст. 625 ЦК України, просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3000 грн.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання 24.07.2017р. не зявилась, про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням з відміткою про вручення 26.06.2017р. (а.с. № 51).

Проте, в матеріалах справи наявна заява позивачки від 09.02.2017р., в якій остання позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обґрунтування викладене в позовній заяві та докази, наявні в матеріалах справи. Розгляд справи просила провести за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами. Проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с. № 23).

Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання по справі, які призначалися на 09.02.2017р., 22.03.2017р., 26.04.2017р., 13.06.2017р. та 24.07.2017р. не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином за адресою наданою ВАДР Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи громадянами з тимчасово окупованої території України ГУДМС України в Дніпропетровській області (а.с. № 13). Згідно до відміток на конвертах з судовими повістками на 09.02.2017р., 22.03.2017р., 13.06.2017р. та 24.07.2017р. їх було повернуто до суду з позначкою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 29 31, 50, 53), що відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України є належним повідомленням.

Про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернувся, а також не скористався правом надання заперечень проти позову.

За ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У звязку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши наявні у справі докази, вирішивши належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок всіх доказів у їх сукупності й оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному зясуванню всіх обставин справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судому засіданні та підтверджено матеріалами справи, 16.04.2016р. ОСОБА_2 у присутності двох свідків (ОСОБА_3 та ОСОБА_4) була складена письмова розписка, про те, що він взяв у боргу на рік у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 100 000 грн., які зобовязався повертати позивачці щомісячно з 16.05.2016р. по 16.03.2017р. по 8 000 грн. щомісячно та 16.04.2017р. залишок боргу 12 000 грн. (а.с. № 9).

За даною розпискою відповідач взятих на себе зобовязань не виконував, кошти згідно обумовленого графіку не повертав, у звязку з чим 18.10.2016р. позивачка звернулась до ОСОБА_2 з вимогою про сплату простроченої заборгованості (а.с. № 10), проте остання була залишена позичальником без виконання, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

В контексті викладеного, судом встановлено, що спірні правовідносини по справі врегульовані, окрім укладеного між сторонами договору позики, нормами ЦК України.

Відповідно до ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Так, згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтями 525 та 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязань.

Нормами статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 ЦК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов'язання (ст. 617 цього Кодексу).

Розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Відповідно до п. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

А згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобовязання боржника виконати свій обовязок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобовязанні вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непредявлення такої вимоги.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Нормою статті 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обовязку в натурі.

Так, відповідач, згідно укладеної з позивачем розписки від 16.04.2016р., 16.04.2017р. мав повернути ОСОБА_1 взяті у неї у борг грошові кошти у розмірі 100 000 грн., однак взятих на себе зобовязань не виконав.

Отже, як було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, в порушення умов укладеного між сторонами договору позики та положень ст. 1049 ЦК України відповідач до цього часу не повернув суму позики позивачці, у звязку з чим має прострочену грошову заборгованість із застосуванням санкцій, встановлених нормами ЦК України.

Відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Три проценти річних від простроченої суми складають: 100 000 грн. х 3 % / 100% = 3000 грн.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Отже, відповідач в судове засідання не зявився та не надав суду достатніх та неспростовних доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів позивачці.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивачки, приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт отримання відповідачем грошових коштів, згідно укладеного договору позики (у вигляді розписки) від 16.04.2016р. (оригінал розписки надавався на огляд суду (а.с. № 46), а також встановлено факт невиконання відповідачем, на відміну від позивачки, своїх зобовязань за даними договорами позики, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки, понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1030 грн. (а.с. № 2,42).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 11, 15, 16, п. 1 ч. 1 ст. 258, ст. ст. 260, 262, 267, 509, 514, ч. 1 ст. 516, ст.ст. 525 526, ч. 2 ст. 533, ст. 1046, ч. 2 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, ст. 8, 10, 11, 57-60, 88, ч. 4 ст. 169, ст. ст. 212 215, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 16.04.2016р. у розмірі 100 000 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3000 грн., а всього 103 000 грн. (сто три тисячі грн.)

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1030 грн.

Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. ст. 223, 232 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подання протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Н.В. Ткаченко