АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Міцнея В.Ф., Лисака І.Н.

секретар Костюк Л.С.

з участю прокурора Козлової Ю.Г., представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою Чернівецької місцевої прокуратури на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 3 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду позовом доЧернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить будинковолодіння по вул. Горіхівській, 60 в м. Чернівці, яке складається з житлового будинку літ. «А», фундаменту літ. «Ф-т», бетону, вбиральні літ. «Д», літньої кухні літ. «Е», гаражу літ. «Ж», сараю літ. «З», криниці літ. «К», огорожі №1-3.

З метою покращення житлових умов на фундаменті літ. «Ф-т» нею було побудовано житловий будинок літ. «И», проте, у звязку із незнанням законодавства, нею не були отримані дозвільні документи на будівництво вказаного житлового будинку.

Вважає, що на підставі статті 376 Цивільного кодексу України суд може визнати за нею право власності на житловий будинок літ. «И», будівництво якого здійснено в межах земельної ділянки, яка закріплена за житловим будинком №60 по вул. Горіхівській в м. Чернівці, відповідає встановленим будівельним нормам та правилам.

Просить визнати за нею право власності на житловий будинок літ. «И» загальною площею 256,60 кв.м, в тому числі житловою - 126,30 кв.м, колодязь І, яму вигрібну II, огорожу №1 на вул. Горіхівській, 60-Б в м. Чернівці.

____________________________________________________________________

22ц/794/731/2017 р. Головуючий у І інстанції: Семенко О.В.

Категорія: 2 Суддя-доповідач ОСОБА_3

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 серпня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ. «И» загальною площею 256,60 кв.м, в тому числі житловою - 126,30 кв.м, колодязь І, яму вигрібну II, огорожу №1 на вул. Горіхівській, 60-Б в м. Чернівці.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Чернівецька місцева прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що при ухваленні рішення судом порушені норми матеріального і процесуального права, неповно зясовані обставини справи, застосовано норми права, які не підлягають застосуванню, у звязку з чим вважає рішення незаконним та необґрунтованим.

Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач не визнає права власності позивача або його оспорює, судом не досліджувалося питання, чи зверталася позивачка в установленому порядку із заявою про реєстрацію права власності та прийняття побудованих приміщень в експлуатацію, що суперечить частині 1 статті 15 ЦК України, частині 1 статті 3 ЦПК України, згідно з якими захисту підлягає лише порушене право.

Крім того, при прийнятті рішення суд не врахував, що у спосіб, передбачений законом, земельна ділянка, на якій збудовано будинок, ні у власність, ні у користування позивачу не надавалась. Особа, яка здійснила самочинне будівництво обєкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст. 331 ЦК України.

Судом першої інстанції також не було досліджено питання відповідності будинку будівельним нормам, правилам і стандартам, наявності відповідної документації у позивача.

Передчасним є висновок суду про те, що самовільно побудований будинок знаходиться за адресою по вул. Горіхівській, 60Б, оскільки згідно з листом Чернівецького міського комунального бюро технічної інвентаризації від 3.05.2017 року №124/3508-17 питання присвоєння поштової адреси на розгляд виконавчого комітету Чернівецької міської ради не виносилось.

Вважає, що оскаржуваним рішенням порушено інтереси держави, оскільки не даним рішенням не дотримано встановлений державою порядок оформлення права власності на нерухомість, фактично позбавлено Чернівецьку міську раду права розпоряджатись земельною ділянкою, не дотримано норми щодо порядку визнання права власності.

Просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 3 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення або зміни рішення, якщо неповно з'ясовано судом обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірне самочинне будівництво відповідає архітектурно-будівельним, санітарним, пожежним нормам, погоджене з відповідними службами та не порушує прав та інтересів інших осіб.

Визнання права власності на нерухоме майно необхідно позивачу для оформлення належним чином прав, так як іншого шляху для одержання правовстановлюючих документів, ніж звернення до суду з позовом у нього немає.

Однак, колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить будинковолодіння по вул. Горіхівській, 60 в м. Чернівці, яке складається з житлового будинку літ. «А», фундаменту літ. «Ф-т», бетону, вбиральні літ. «Д», літньої кухні літ. «Е», гаражу літ. «Ж», сараю літ. «З», криниці літ. «К», огорожі №1-3, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17.04.2014 року, зареєстрованого в реєстрі №4-690 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.04.2014 року (а.с. 7-8)

Згідно із викопіюванням зі схематичного плану земельної ділянки на підставі рішення виконкому від 10.12.1964 року №829/23 за будинковолодінням №60 по вул. Горіхівській у м. Чернівці закріплено земельну ділянку площею 2730 кв.м. (а.с. 9).

Крім того, рішенням Чернівецької міської ради від 02.09.2016 року №378 ОСОБА_2 надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,1000 га по вул. Горіхівській, 60 у м. Чернівці для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 10-11).

Встановлено, що на фундаменті літ. «Ф-т» позивачем побудовано житловий будинок літ «И», проте нею не було отримано дозвільні документи на будівництво вказаного житлового будинку.

Так, згідно з частинами 1, 2, 3, 5 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Пунктом «д» частини 1 статті 90 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Пунктом «ґ» частини 1 статті 95 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Відповідно до частин 1, 2 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, № 1952-IV2 передбачено, що якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Відповідно до пунктів 4, 5 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року, № 3038-VI 4 право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Як вбачається з листа департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецькою міською радою рішення про надання у власність чи у користування земельної ділянки по вул. Горіхівській, 60-Б не приймалось, правовстановлюючі документи не видавались (а.с. 53).

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про можливість визнання права власності за позивачкою на спірне нерухоме майно.

Відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, законами України «Про регулювання містобудівної діяльності», «;Про Генеральну схему планування території України», «;Про основи містобудування», «;Про архітектурну діяльність», «;Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», «;Про землеустрій», іншими нормативно-правовими актами (стаття 3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Поняття «будівництво» включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об'єктів будівництва (частина третя статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», стаття 4 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Для визнання будівництва самочинним воно має бути пов'язане з об'єктом нерухомості й порушувати одне з положень статті 376 ЦК України.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об'єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа).

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Із контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини п'ятої цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів.

Правові засади виникнення права власності на об'єкти нерухомості, що є об'єктами незавершеного будівництва, визначені статтею 331 ЦК України.

Однак стаття 331 ЦК України визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва.

Правовідносини, що виникають з приводу самочинного будівництва, тобто у випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені, врегульовано спеціальною нормою, а саме статтею 376 ЦК України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Таку правову позицію виклав Верховний Суд України виклав в постановах №6-225цс14 від 28 січня 2015 року та № 6-1328 цс 15 від 2 грудня 2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, на якій розташоване спірне нерухоме майно не відводилась позивачу у встановленому законом порядку для будівництва.

Суд першої інстанції, установивши, що позивач здійснила будівництво об'єктів нерухомості, розташованих на земельній ділянці, яка не була їм надана в установленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, зазначених вище норм матеріального права не врахував та дійшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання права власності на нерухоме майно відповідно до положень частини третьої статті 376 ЦК України.

Крім того, позов про визнання права власності є позовом власника про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частини перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивілного процесуального кодексу України.

Отже, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач не визнає права власності позивача або його оспорює.

Враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Чернівецької місцевої прокуратури задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 3 лютого 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: