У х в а л а

іменем україни

15 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» на рішення апеляційного суду Одеської області від 01 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України», банк) звернулося до суду з позовом, який уточнило в ході розгляду справи, та остаточно просило стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором у розмірі 36 497 грн 20 коп.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 10 серпня 2007 року між ним та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 935, за умовами якого банк надав, а ОСОБА_6. отримала кредит у сумі 15 000 грн зі сплатою 22 % річних строком до 09 серпня 2010 року.

10 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_4 прийняв на себе обов'язок солідарно відповідати за невиконання або неналежне виконання ОСОБА_6 своїх зобов'язань за кредитним договором, та цього ж дня такий же договір поруки було укладено із ОСОБА_5

Посилаючись на неналежне виконання відповідачами своїх зобов'язань, внаслідок чого станом на 29 липня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 36 497 грн 20 коп., яку банк просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів.

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором від 10 серпня 2007 року № 935 у розмірі 36 497 грн 20 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4та ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 вересня 2015 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 05 вересня 2016 року, апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, заочне рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2014 року в частині задоволення позову до ОСОБА_6 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору виникла заборгованість, яка підлягає стягненню лише з боржника - позичальника кредиту, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з такими вимогами до поручителів.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходив із недоведеності заявлених банком позовних вимог.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення апеляційного суду відповідає зазначеним вимогам з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 935, за умовами якого банк надав, а ОСОБА_6. отримала кредит у сумі 15 000 грн зі сплатою 22 % річних строком до 09 серпня 2010 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання вказаного кредитного договору було укладено два окремих договори поруки, а саме між ПАТ «Державний ощадний банк», ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на неналежне виконання відповідачами своїх зобов'язань, внаслідок чого станом на 29 липня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 36 497 грн 20 коп., яка складається з: простроченого основного боргу за кредитом - 10 415 грн 41 коп., прострочених процентів за користування кредитом - 12 740 грн 16 коп., пені за прострочений основний борг за кредитом - 7 024 грн 24 коп., пені за прострочені проценти за користування кредитом - 6 317 грн 39 коп., яку банк просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів.

При цьому звертаючись до суду з цим позовом банком не надано кредитної заявки від імені ОСОБА_6, а також фінансового документу (меморіального ордеру) про отримання коштів саме відповідачкою.

На підтвердження отримання кредитних коштів ОСОБА_6 банком надано ксерокопію кредитної заявки, з тексту якої вбачається, що вона не стосується предмету спору, оскільки подана іншою особою - ОСОБА_7 17 червня 2015 року стосовно видачі 13 455 грн (а. с. 113).

Під час апеляційного перегляду справи банком було надано іншу кредитну заявку теж від імені ОСОБА_7 від 08 листопада 2007 року на суму 45 000 грн., що також не відповідає умовам кредитного договору у цій справі (а. с. 123).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору

З огляду на вказані положення закону, договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов'язку позичальника повернути грошові кошти.

Звертаючись із заявою як до місцевого суду із заявою про перегляд заочного рішення, так і до апеляційного суду з апеляційною скаргою на заочне рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2014 року ОСОБА_6 посилалася на те, що будь-яких коштів за вказаним договором вона не отримувала, як і не сплачувала їх на виконання договору.

В свою чергу, обґрунтовуючи позовні вимоги, банк зазначав, що отримання коштів підтверджується кредитною заявкою від 02 серпня 2007 року, самим кредитним договором, договорами поруки та розрахунком заборгованості, згідно з яким відбувалося погашення заборгованості.

Проте матеріали справи не містять ані кредитної заявки від 02 серпня 2007 року, ані меморіального ордера від 10 серпня 2007 року № 380 про видачу грошових коштів, ані підтвердження сплати саме ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором банком.

Таким чином апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність доказів на підтвердження заявлених банком вимог, а наявність кредитного договору та договорів поруки, що не заперечується і відповідачами, не можуть бути доказом отримання коштів ОСОБА_6

У касаційній скарзі банк зазначає про те, що рішення апеляційного суду є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки банком виконані умови зазначеного кредитного договору та надано кошти в розмірі 15 000 грн, про що свідчить й меморіальний ордер від 10 серпня 2007 року № 380, який додано банком до касаційної скарги, проте матеріали справи вказаного ордеру не містять і він не був предметом дослідження судів попередніх інстанцій, в той час як в матеріалах справи наявні кредитні заявки, які взагалі не стосуються спірного кредитного договору; при цьому банк не зазначав, які саме норми процесуального права було порушено судами, що, на його думку, призвело до неможливості надання ним належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог ані звертаючись з цим позовом, ані при розгляді справи в апеляційному суді.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Отже суд апеляційної інстанціїправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком судів по їх оцінці, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 334, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 01 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

О.В. Попович