Справа № 736/853/17 Провадження № 22-ц/795/1934/2017 Провадження №22-ц/795/1935/2017 Категорія - цивільнаГоловуючий у I інстанції -Кутовий Ю. С. Доповідач - Скрипка А. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2017 року м.Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки А.А.
суддів:Лакізи Г.П., Тагієва С.Р.
при секретарі:Покладі Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами: ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про набуття права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 11.09.2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про набуття права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 11.09.2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а також із порушенням норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_5 вказує, що при вирішенні даного спору по суті судом першої інстанції не взято до уваги та не виконано положення ч.1 статті 61, ч.4 статті 174 ЦПК України, а також роз'яснення п.11 постанови Пленуму Верховного Cуду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 року №14. Зокрема, ОСОБА_5 зазначає, що відповідач ОСОБА_6 визнала вимоги заявленого позову, і при цьому судом не встановлено відсутності у позивача підстав для володіння майном та набуття права власності, проте, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні вимог заявленого позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що за обставин визнання відповідачем вимог заявленого позову, тобто, обставин добросовісного заволодіння позивачем житловим будинком АДРЕСА_2, і продовження відкритого та безперервного володіння вказаним нерухомим майном з 15.01.2006 року, а саме, понад 10 років, вказані обставини є такими, що не підлягають доказуванню, та мають бути прийняті судом. ОСОБА_5 у доводах апеляційної скарги також стверджує, що судом першої інстанції при розгляді даної справи по суті суд першої інстанції не взяв до уваги роз'яснення, викладені у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавча при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 року №2 стосовно визнання відповідачем вимог заявленого позову. При цьому ОСОБА_5 зазначає, що суд першої інстанції не зазначив у оскаржуваному рішенні, вимогам якого закону суперечать заявлені позовні вимоги про набуття права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю, також судом не встановлено осіб, права, свободи чи інтереси яких порушувались би за наявності обставин визнання відповідачем вимог заявленого позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 11.09.2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_5 Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а також із порушенням норм матеріального і процесуального права. ОСОБА_6 вказує, що оскільки вона повністю визнала позовні вимоги ОСОБА_5, заявлені до неї, то суд першої інстанції на підставі ч.1 статті 61, ч.4 статті 174 ЦПК України, а також з врахуванням роз'яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Cуду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 року №14 та п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавча при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 року №2, необгрунтовано відмовив ОСОБА_5 у задоволенні вимог заявленого ним позову. ОСОБА_6 зазначає, що суд першої інстанції не зазначив у оскаржуваному рішенні, вимогам якого закону суперечать заявлені ОСОБА_5 позовні вимоги про набуття права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю, також судом не встановлено інших осіб, права, свободи чи інтереси яких порушуються за наявності обставин визнання нею вимог заявленого позову.

В судове засідання апеляційного суду учасники судового розгляду даної справи, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи (а.с.78-84), не з'явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів статті 308 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції від 11.09.2017 року, - залишенню без змін, виходячи із наступного.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Як вбачається із матеріалів справи (а.с.1-2), у липні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_6 про набуття права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю. Позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями в с. Холми Корюківського району Чернігівської області, по вул.Дачній,20, мотивуючи свої вимоги тим, що даний будинок та господарські будівлі перебувають у його фактичному безперервному володінні понад десять років, претензії щодо порушення права власності на дане домоволодіння йому не висувались. Відповідач ОСОБА_6, спадкоємиця даного домоволодіння, яка є матір'ю позивача ОСОБА_5 (а.с.35), визнає вимоги позову, та відповідно, обставини добросовісного володіння позивачем житловим будинком та господарськими будівлями по вул.Дачній,20 в с.Холми Корюківського району Чернігівської області, як вбачається із її заяви, адресованої суду першої інстанції (а.с.21).

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що у житловому будинку з господарськими будівлями по вул.Дачній, №20, в смт. Холми Корюківського району Чернігівської області проживали ОСОБА_7, ОСОБА_8 та їх дочка ОСОБА_6.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.05.1988 року (а.с.22), після смерті ОСОБА_7 спадщину, а саме, житловий будинок із господарськими будівлями по вул.Дачній,№20, в смт. Холми Корюківського району Чернігівської області прийняли ОСОБА_8 та ОСОБА_6

Як вбачається із довідки районного комунального підприємства ''Рампа'' від 07.09.2017 року (а.с.37), згідно даних Корюківського БТІ, нерухоме майно по вул.Дачній,№20 у смт.Холми, Корюківського району Чернігівської області зареєстровано за ОСОБА_8 - 1/2 частина та за ОСОБА_6 - 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.05.1988 року.

ОСОБА_8 померла 16.07.2000 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЕЛ № 089759, виданим 18.07.2000 року (а.с.23). До майна померлої ОСОБА_8 належить 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями по вул.Дачній, №20 в смт. Холми Корюківського району Чернігівської області.

Згідно повідомлення державного нотаріального архіву Чернігівської області від 24.07.2017 року (а.с.27), спадкова справа до майна ОСОБА_8, яка померла 16.07.2000 року, Корюківською районною державною нотаріальною конторою не заводилась.

Як зазначено у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, після смерті ОСОБА_8 її дочка ОСОБА_6 фактично прийняла спадщину, вступивши у володіння спадковим майном, оскільки на день смерті проживала із спадкодавцем, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області від 13.06.2017 року (а.с.24). Право власності у встановленому законом порядку на 1/2 частину будинку по вул.Дачній,№20 в с. Холми Корюківського району Чернігівської області, яка належала померлій ОСОБА_8, зареєстровано не було. За даних обставин суд першої інтанції прийшов до висновку у оскаржуваному рішенні, що відповідач ОСОБА_6 є власником 1/2 частини спірного будинку, а на іншу 1/2 частину вказаного спірного будинку вона набула майнових прав.

Судом також встановлено в ході судового розгляду даної справи, що позивач ОСОБА_5 є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1, але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області від 11.09.2017 року №1735 (а.с.35). Згідно довідки Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області від 04.08.2017 року (а.с.30), ОСОБА_6 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3.

Згідно заяви від 20.07.2017 року (а.с.21), відповідач ОСОБА_6 обставини добросовісного заволодіння ОСОБА_5 спірним житловим будинком АДРЕСА_2 і продовження відкритого та безперервного володіння цим нерухомими майном з 15.01.2006 року, а саме понад 10 років, - визнала. При цьому ОСОБА_6 у поданій заяві зазначила, що вона визнає позов ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції, з посиланням на фактичні обставини справи та норми матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_5 не підлягають задоволенню, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи.

Як зазначено у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, цивільне законодавство розрізняє володіння законне і незаконне. Якщо володіння спирається на правову основу (правовий титул), то це законне володіння. Якщо у володільця чужої речі (майна) такої правової основи немає, то має місце незаконне володіння. Незаконне володіння, у свою чергу, поділяється на добросовісне і недобросовісне. Добросовісним визнається володіння, якщо його володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю (майном). Якщо ж володілець знав або повинен був знати, що він володіє чужою річчю (майном), то таке володіння визнається недобросовісним. Умовою володіння з метою набуття права власності за набувальною давністю на нерухоме майно є безтитульність такого володіння. Вказана умова прямо випливає зі змісту приписів статті 344 ЦК України. Набуття права власності за набувальною давністю на майно, яке належить володільцю на підставі певного титулу, є недопустимим. Відтак, за набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що спірне нерухоме майно, про яке йдеться мова у вимогах заявленого позову, а саме, житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_2, має власника, при цьому позивач ОСОБА_5 не може вважатися таким, що добросовісно заволодів даним майном, оскільки, як встановлено судом, ОСОБА_5 знав або міг знати, що він володіє майном, яке має законного власника. Суд першої інстанції також зазначив у оскаржуваному рішенні, що єдиним доказом перебування спірного майна у безперервному володінні позивача ОСОБА_5 протягом десяти років є визнання позову відповідачем ОСОБА_6 Даний доказ не прийнято до уваги судом першої інстанції, як беззаперечний, з огляду на те, що відповідач ОСОБА_6 є матір'ю позивача ОСОБА_5

За даних обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги заявленого ОСОБА_5 позову про набуття права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю, в порядку статті 344 ЦК України, не узгоджуються із вимогами чинного законодавства, яке регламентує спірні правовідносини, вказані позовні вимоги є необґрунтованими, і за даних обставин, задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_5, ОСОБА_6 щодо невідповідності вказаного висновку рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи та нормам матеріального права не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Відповідно до приписів ч.1 статті 344 ЦК України, яка регламентує набувальну давність, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Виходячи із правового аналізу вказаної норми права, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. Приписи статті 344 ЦК України визначають ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, тобто, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. За набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що спірне нерухоме майно, про яке йдеться мова у вимогах заявленого позову, а саме, житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_2, має власника, при цьому позивач ОСОБА_5 не може вважатися таким, що добросовісно заволодів даним майном, оскільки, як встановлено судом, ОСОБА_5 не міг не знати, що він володіє майном, яке має законного власника.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_5, ОСОБА_6 стверджують, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, необґрунтовано не прийняв до уваги ту обставину, що відповідач ОСОБА_6 повністю визнала вимоги заявленого до неї позову. За даних обставин, як вказують у апеляційних скаргах ОСОБА_5, ОСОБА_6, суду першої інстанції необхідно було задовольнити позовні вимоги ОСОБА_5 про набуття права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційних скарг ОСОБА_5,ОСОБА_6 не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та задоволення вимог заявленого позову, з наступних підстав.

Відповідно до приписів ч.4 статті 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно з п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України ''Про судове рішення у цивільній справі'' від 18.12.2009 року №14, за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та при зняття його судом.

Як вбачається із роз'яснень п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України''Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справи у суді першої інстанції'' від 12.06.2009 року №2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Виходячи із правового аналізу вищезазначених приписів, необхідно зробити висновок відносно того, що у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише за наявності для того законних підстав; при цьому визнання відповідачем позову не може суперечити закону або порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційних скарг ОСОБА_5, ОСОБА_6 відносно того, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, приймаючи до уваги ті обставини, що відповідач ОСОБА_6 повністю визнала вимоги заявленого до неї позову, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвалення апеляційним судом нового рішення про задоволення вимог заявленого позову, з наступних підстав. Вказані доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що виходячи із приписів статті 344 ЦК України, яка регламентує набувальну давність, і на положення якої посилається позивач у обґрунтування вимог заявленого позову, позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про набуття права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю, задоволенню не підлягають у зв'язку з їх необґрунтованістю. І за даних обставин визнання відповідачем ОСОБА_6 вимог заявленого до неї позову суперечить вимогам закону, який регламентує спірні правовідносини, тому визнання відповідачем позову у даному випадку не може бути підставою для ухвалення судом рішення про задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційних скарг ОСОБА_5, ОСОБА_6 не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на підставі приписів норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: