Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Запоріжжя 16 листопада 2017 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Зарютіна П.В.,

при секретарі Чернишовій І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом і в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.10.2011 року є власником ? частини квартири АДРЕСА_1.

Разом із ним в спірній квартирі зареєстрована його колишня дружина, третя особа по справі, яка також є співвласницею ? частини вказаної квартири.

Разом із дружиною у вказаній квартирі проживає її цивільній чоловік, відповідач по справі.

Відповідач робить життя позивачу спірній квартирі нестерпним, а саме, постійно погрожує, вчиняє сварки, бійки, зловживає спиртними напоями, часто перебуваючи в стані алкогольного спяніння, відповідач зачиняється зсередини в квартирі, внаслідок чого позивач не може потрапити до неї.

Разом із позивачем в квартирі проживає спільна з колишньою дружиною дитина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на яку дана ситуація впливає негативно, вона не розуміє, що коїться.

Виселитись з квартири відповідач категорично відмовляється, а колишня дружина нічого не робить щоб припинити це непорозуміння, своїми діями відповідач перешкоджає позивачу користуватись своєю власністю та робить життя позивача нестерпним.

Позивач неодноразово звертався із заявами по відділу поліції на таку поведінку відповідача, однак ані останній, ані колишня дружина позивача ніяким чином не реагують на заходи, що вживалися працівниками поліції.

На підставі викладеного позивач просить суд виселити відповідача з квартири за адресою: АДРЕСА_2, без надання іншого житлового приміщення.

У судовому засіданні сторона позивача наполягла на позові за вищевказаними підставами, а відповідач та третя особа на позов заперечили, вказуючи на те, що вищевказана квартира не є місцем проживання ОСОБА_2, який, до того ж, тимчасово перебуваючи подекуди у спірному житловому приміщенні , не допускав порушень правил співжиття.

Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2011 року власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 є позивач, а іншої 1/2 частини ОСОБА_3, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.05.2017 року.

Адресою місця проживання відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку, є: Запорізька область, смт. Кушугум, вул. Леваневського, 22, про що йдеться у довідці селищного голови смт. Кушугум від 18.07.2017 року.

У спірній квартирі з 08.11.2011 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_3, яка проживає у спірному житлі з донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрована там же з 26.01.2017 року), та позивача, про що слідує із довідок про реєстрацію місця проживання перелічених осіб.

Однак співвласник ОСОБА_3 з квітня 2017 року вселила у квартиру АДРЕСА_3 відповідача ОСОБА_2, який мешкає там без реєстрації, що підтверджується поясненнями позивача, які узгоджуються із показаннями допитаних по справі свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

При цьому показання допитаних в якості свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які достовірно не зуміли зазначити суду про місце мешкання відповідача на постійній основі, не спростовують вказаний висновок суду, як не спростовує вказаний висновок й акт обстеження від 27.06.2017 року, що був складений зі слів невстановлених сусідів, а тому оцінений судом критично. Саме так суд ставиться й до показань самого ОСОБА_2, враховуючи його безпосередню заінтересованість у результатах розгляду справи.

Спірні правовідносини регулюються:

Конституцією України

Стаття 41. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 47. Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Цивільним Кодексом України:

Стаття 13. Межі здійснення цивільних прав

1. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

2. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

3. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

4. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Стаття 311. Право на недоторканність житла

1. Житло фізичної особи є недоторканним.

4. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 317. Зміст права власності

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 319. Здійснення права власності

1. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

2. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

4. Власність зобов'язує.

5. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Стаття 383. Права власника житлового будинку, квартири

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Стаття 391. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 405. Члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Житловим кодексом:

Стаття 150. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Стаття 155. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Стаття 116. Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, вказана стаття передбачає підставою виселення систематичність порушень та застосування до винуватців заходів громадського впливу.

При цьому, стороною позивача на підтвердження заявлених позовних вимог були надані лише звернення відповідача до правоохоронного органу та відповіді останнього, проте у справі відсутні докази про систематичність вчиненні відповідачем дій, які обмежують права співвласників квартири, відповідно, заходи попередження і суспільного впливу до відповідача й не застосовувалися, через що заявлений позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про виселення.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом 10 днів після проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя П.В Зарютін