АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І.Б., Половінкіної Н. Ю.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю представника позивача ОСОБА_1, представника апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 травня 2016 року,

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.

Зазначав, що йому в порядку спадкування належить на праві власності житловий будинок №35 з господарськими та побутовими спорудами і будівлями по вул. Жасмінній у м. Чернівці а саме: саманний житловий будинок літ. А, житловою площею 23,7 кв. м.; сарай літ. Б; вбиральня літ. В; гараж літ. Г; погреб літ. П. Г.; огорожа №1; криниця з бетонних кілець літ. К.

Право власності на житловий будинок було зареєстроване 16 травня 1983 року.

Будинок знаходиться на земельній ділянка площею 2875 кв. м., яка передана у тимчасове користування мешканцям будинку на підставі рішення виконкому Чернівецької міської ради №1035 від 06 жовтня 1953 року.

Позивач також зазначав, що на підставі рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №45/3 від 21 лютого 1989 року ним проведено перебудову зазначеного будинковолодіння.

Посилаючись на неможливість узаконення реконструйованого майна у позасудовому порядку, просив визнати за ним право власності на перебудований житловий будинок з прибудовою та ганком літ. А.А,а, загальною площею 123,70 кв. м, житловою площею 73,50 кв. м, літню кухню з гаражем літ. Г,г, загальною площею 64,00 кв. м, навіс літ. Ж, загальною площею 6,60 кв. м, сарай літ. З,И, загальною площею 6,30 кв. м, криниця літ. К, огорожа №1-3, що по вул. Жасмінній, 35 в м. Чернівці.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 травня 2016 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем здійснено перебудову належного йому житлового будинку, будівництво є самочинним, однак відповідає архітектурно-будівельним, санітарним, пожежним нормам, проведена реконструкція не порушує прав та інтересів інших осіб, а тому на підставі ст. 376 ЦК України за позивачем слід визнати право власності на житловий будинок.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно з пп. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким у позові слід відмовити.

Під час розгляду справ про визнання права на самочинно збудоване майно суди, крім іншого, мають встановлювати час здійснення будівництва, зясовувати коло осіб, на права та обовязки яких може вплинути рішення.

Позов про визнання права на спірний будинок ОСОБА_3 заявлено до Чернівецької міської ради.

Із змісту позовних вимог та наявного у справі технічного паспорта (а.с.12-17) вбачається, що спірний будинок перебудовано на підставі рішення Чернівецької міської ради від 21 лютого 1989 року, будинок значиться 1991 року забудови.

Відповідно до п. 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в Державних будівельних нормах А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється, що по об'єктах, які збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації.

Отже, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх до експлуатації відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючих документів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для визнання права власності на спірний будинок як на обєкт самочинного будівництва на підставі норми ст. 376 ЦК України.

Внаслідок неповного зясування обставин, що мають значення для справи суд першої інстанції також дійшов помилкового висновку, про те, що вирішення спору не впливає на права інших осіб.

З доводів апеляційної скарги та доданих апелянтом документів вбачається, що на час предявлення позову та вирішення справи в суді першої інстанції існував спір з приводу визнання права на спірний будинок між спадкоємцями та позивачем як власником будинку.

Так, апелянт вважає, що будинок був зведений за спільні кошти та спільними зусиллями подружжя: батька ОСОБА_3 та матері ОСОБА_5

Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями першої черги за законом крім ОСОБА_3 є її діти, зокрема й ОСОБА_4, що підтверджується довідкою Першої Чернівецької нотаріальної контори від 17 листопада 2014 року (а.с.116).

З матеріалів справи та пояснень представників осіб, які беруть участь у справі, вбачається, що апелянтом прийнято спадщину після смерті ОСОБА_5, яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_3 на час отримання згоди на перебудову спірного будинку та проведення самої перебудови.

Апелянт також зверталася до нотаріальної контори з приводу оформлення своїх спадкових прав на 1/8 частини спірного будинку, у 2015 році предявила до ОСОБА_3 на інших осіб позов про визнання права на частку у спірному будинку.

Отже, оскільки ОСОБА_4 є спадкоємицею, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5, претендує на отримання частки у спірному житловому будинку, то спір про визнання права власності на спірне нерухоме майно має вирішуватися судом за її участі.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. У разі відсутності згоди на це позивача суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача.

У порушення указаних норм права суд першої інстанції не розяснив позивачеві права на залучення до участі у справі співвідповідача спадкоємця після смерті ОСОБА_5 - ОСОБА_4 та не залучив її до участі у справі як співвідповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Встановлено, що спір з приводу спірного житлового будинку існує не між позивачем та Чернівецькою міською радою, а між позивачем (на даний час його правонаступником ОСОБА_6 В.) та апелянтом ОСОБА_4

Розгляд справи без участі ОСОБА_4 як відповідача у справі є порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Задоволенням позову про визнання права на спірне нерухоме майно лише за позивачем ОСОБА_3 у даній справі вирішено питання про права ОСОБА_4, як спадкоємця, яка є такою, що прийняла спадщину після сметрі ОСОБА_5 дружини позивача, оскільки за умови, що спірний будинок чи будівельні матеріали, які використані на його перебудову є власністю подружжя ОСОБА_3І та ОСОБА_5 вона претендує на отримання у власність частки у спірному майні.

Отже, зважаючи, що ОСОБА_3 не предявлено позов до спадкоємця ОСОБА_4, з якою існує спір з приводу спірного майна як спадкового майна, а позов заявлено лише до Чернівецької міської ради, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у позові слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 травня 2016 року скасувати.

У позові ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.Б. Перепелюк

ОСОБА_7