Номер провадження 2-о/201/147/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2017 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська у складі: головуючого - судді Ходаківського М.П., секретаря судового засідання - Пісчанської Т.М., за участі заявника - ОСОБА_1, розглянувши заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Дніпропетровська обласна рада про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, де заінтересованою особою є Дніпропетровська обласна рада про встановлення факту, що має юридичне значення.

У поданій заяві ОСОБА_1 просить встановити факт, що він є жертвою політичних репресій у період 1997 - 2017 рр. та має права, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» для жертв політичних репресій.

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1 посилається на те, що він як керівник наукового і промислово-технологічного успішного приватного підприємства був активним учасником економічної діяльності з 1991 року. В силу невідомих йому причин в 1997 році ця діяльність була незаконно підірвана шляхом порушення сфабрикованої кримінальної справи відносно ОСОБА_1, у якій були вилучені належні підприємству та йому особисто документи, у тому числі наукові та технологічні, які у подальшому були знищені, арештовані банківські рахунки підприємства та конфісковані грошові кошти, що знаходилися на них. Ці репресії здійснювалися органами податкової поліції при підтримці органів прокуратури та були реалізацією соціально-економічної та правової політики президента ОСОБА_2 та голови ДПА ОСОБА_3 по знищенню національної науки та промисловості. В подальшому у період до 2005 року репресії відносно до ОСОБА_1 носили уповільнений характер у вигляді судових відмов у відновленні порушених прав. Рішенням Європейського суду з прав людини від 22 листопада 2007 року було встановлено, що саме у цей період ОСОБА_1 був жертвою порушення трьох положень Конвенції з прав людини та основоположних свобод, а саме: заявник - жертва; порушення прав та основних свобод - частина політики держави; заявник - жертва політики держави; ця політика включала репресії заявника; заявник - жертва політичних репресій. У період 2005 - 2015 р.р. репресії посилилися, зокрема 23 липня 2009 року ОСОБА_1 був незаконно позбавлений свободи та доставлений до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, незаконно двічі примусово поміщувався до психіатричного закладу. Також 29 липня 2010 року заявник був викрадений невідомими особами та доставлений до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, незаконно арештований та звільнений від відбування арешту. 03 серпня 2010 року заявника було викрадено із місць відбування незаконного арешту працівниками міліції. Окрім того, ОСОБА_1 незаконно було визнано винним у вчиненні дрібного хуліганства, а матеріали справи при цьому зникли. Репресії цього періоду були реалізацією політики президентів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Політика останнього періоду, починаючи з 2014 року, зводиться до невиконання остаточних судових рішень, що відобразилося у відносинах із Пенсійним фондом України та вплинули на його пенсійні права заявника. На думку заявника, оскільки законодавство України не містить регламентації встановлення факту застосування до громадянина політичних репресій у період 1997-2017 р.р. та правових наслідків його встановлення, то необхідно застосувати закон, що регулює подібні правовідносини, а тому необхідно застосувати ст. 256 ЦПК України при встановленні відповідного факту, а відносно до правових наслідків - Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».

Заявник у судовому засіданні вимоги заяви підтримав у повному обсязі та просив встановити факт, що він є жертвою політичних репресій у період 1997 - 2017 рр. та має права, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» для жертв політичних репресій.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, вислухавши заявника, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 15 серпня 2017 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту щодо застосування до нього політичних репресій у вигляді незаконного позбавлення останнього майна, порушення права на працю, неодноразового незаконного позбавлення свободи, порушення прав на доступ до правосуддя, незаконне втручання до особистого життя, позбавлення та обмеження пенсійних прав, посилаючись на те, що встановлення цих фактів тягне за собою виникнення у заявника прав, передбачених законом для осіб, які піддані незаконним політичним репресіям.

При цьому заявник посилається на те, що законодавство України не містить регламентації встановлення факту застосування до громадянина політичних репресій у період 1997-2017 р.р. та правових наслідків його встановлення, а тому необхідно застосувати закон, що регулює подібні правовідносини, а саме ст. 256 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення суд розглядає в порядку окремого провадження.

За умовами ч. 3 ст. 235 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по-батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану фату народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 рокуіз змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року,встановлено, що при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено не судовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлено, що слід вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону. Також визнано реабілітованими громадян, засуджених за:

- антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України (2001-05, 2002-05) в редакціях до прийняття Закону УРСР від 28 жовтня 1989 року «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року «Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР»;

- поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України;

- порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров'ю громадян чи статевою розпустою.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Політичний мотив репресій (стаття 1) - це застосування державою примусових заходів щодо противників радянської влади у вигляді пред'явлення обвинувачення у вчиненні політичного (контрреволюційного) злочину або визнання особи соціально небезпечною у політичному відношенні за наявності достовірних матеріалів, застосування на цих підставах репресій у судовому порядку відповідно до статей 33-34 Кримінального кодексу Української РСР у редакції 1927 року та в адміністративному порядку (Постанова Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» ).

Порядок застосування ст. 1 Закону визначено статтею 7 даного Закону. Відповідно до цього порядку органи прокуратури у взаємодії з органами державної безпеки проводять перевірки та складають відповідні висновки щодо всіх кримінальних справ, зазначених у статтях 1 і 2 цього Закону, рішення по яких не були скасовані до моменту його прийняття. На реабілітованих осіб органи прокуратури видають відповідні довідки. При наявності підстав для визнання особи такою, що згідно зі статтею 2 цього Закону не підлягає реабілітації, прокурор надсилає справу з висновком:

- щодо засуджених судами - до тих же судів, які виносили останнє судове рішення. Справи, по яких вироки, ухвали, постанови було винесено ліквідованими або розформованими судами, а також військовими трибуналами щодо цивільних осіб, передаються на розгляд тих судів, до підсудності яких ці справи віднесено чинним законодавством. Територіальна підсудність справи визначається за місцем винесення останнього судового рішення;

- щодо підданих покаранню за рішенням позасудових органів - до Верховного Суду України, обласних та Київського міського судів, військових трибуналів округів, Чорноморського флоту, на території яких застосовувались репресії.

Внаслідок розгляду справи суд може прийняти одне з таких рішень:

- визнати, що особу обґрунтовано засуджено або піддано покаранню позасудовим органом і на неї не поширюється дія статті 1 цього Закону;

- визнати, що особу необґрунтовано засуджено або піддано покаранню позасудовим органом і вона підлягає реабілітації згідно зі статтею 1 цього Закону.

При розгляді справи суд може також внести зміни до раніше винесених вироків, ухвали і постанови судів чи до рішення позасудових органів. Верховному Суду України надано повноваження щодо перегляду в порядку нагляду і за нововиявленими обставинами кримінальних справ, розглянутих Верховними судами України, Союзу РСР, військовими трибуналами та позасудовими органами, в тому числі за межами територій колишнього Радянського Союзу, щодо осіб, які на момент застосування репресій були громадянами України. Судам надано право поширювати дію статей 4-6 цього Закону на осіб, реабілітованих в загальному порядку, коли є підстави розглядати факт притягнення їх до кримінальної відповідальності за статтями 58-1 та 80 Кримінального Кодексу Української РСР 1927 року як політичну репресію.

Відповідно до ст. 9 Закону вирішення питань, пов'язаних з встановленням факту розкуркулювання, адміністративного виселення, з відшкодуванням матеріальних збитків, поновленням трудових, житлових, пенсійних та інших прав громадян, реабілітованих відповідно до цього Закону, покладено на обласні, міські і районні Ради народних депутатів. З цією метою Ради народних депутатів зобов'язано утворити штатні комісії, положення про які затверджується Кабінетом Міністрів України. За дорученням цих комісій органи внутрішніх справ встановлюють факти безпідставності заслання і вислання, направлення на спец поселення, а також конфіскації і вилучення майна у зв'язку з необґрунтованими репресіями і матеріали перевірки надсилають комісіям.

Тобто згідно до положень згаданого Закону про реабілітацію особи за ст. 1 Закону встановлено такий порядок - органами прокуратури видається довідка або постановляється рішення суду у справі, яку прокурор надсилає до суду з висновком про наявність підстав для визнання особи такою, що згідно зі статтею 2 цього Закону не підлягає реабілітації.

З урахуванням вищевказаних вимог Закону, враховуючи те, що встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, не зазначених у ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд дійшов до висновку, що такий розгляд у судовому порядку можливий лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, а заява про встановлення факту щодо визнання особою, яку піддано політичній репресії в порядку цивільного судочинства розглядатись не може, оскільки указаним Законом встановлено інший порядок реабілітації жертв політичних репресій на Україні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст. 3, 10, 11, 60, 212-215, 218, 234, 256, 259 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа: Дніпропетровська обласна рада про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська. У разі якщо рішення було ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.П.Ходаківський