Справа №477/89/17 01.08.2017 01.08.2017 01.08.2017
Провадження №22-ц/784/1533/17
Справа № 477/89/17 Головуючий у 1-й інстанції Козаченко Р.В.
Провадження № 22ц-784/1533/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

01 серпня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю:

- стягувача ОСОБА_2,

- представника стягувача ОСОБА_3,

- державного виконавця Некрасової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 червня 2017 року, постановлену у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії та бездіяльність державних виконавців та начальника Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд із скаргою на дії та бездіяльність державних виконавців та начальника Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Вітовський ВДВС).

Заявник зазначав, що на виконанні Вітовського ВДВС знаходиться зведене виконавче провадження по виконанню судових рішень Жовтневого районного суду Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_4 на його користь грошових коштів. Державними виконавцями, починаючи з 2006 року не проводились дії по виконанню цих виконавчих документів.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 просив визнати такі дії (бездіяльність)

державних виконавців Назаренко Т.В., Белевят Д.М., Лісневської О.С., Ляндибурського А.В., Лопушанського О.І., Опяти Ю.Ю., Майбородюка Д.В. начальника Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_5, ОСОБА_6 щодо невиконання судових рішень протиправними і зобов'язати державних виконавців вжити всі передбачені законом заходи для примусового виконання судових рішень про стягнення на його користь грошових сум у визначений законом строк.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 червня 2017 року скаргу ОСОБА_2 на дії та бездіяльність державних виконавців Вітовського ВДВС ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_5 та покладення обовязку вчинити певні дії по виконанню рішень судів про стягнення на його користь грошових коштів залишено без розгляду.

В задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії та бездіяльність начальника Вітовського ВДВС ОСОБА_6 та покладення на неї обовязку вчинити дії по виконанню рішень судів про стягнення на його користь грошових коштів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та несправедливою, просив її скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення скарги.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Вітовському ВДВС знаходиться зведене виконавче провадження до складу якого входять виконавчі листи з виконання рішень Жовтневого районного суду Миколаївської області №2-338/06 від 19 квітня 2006 року; №2-338/06 від 25 квітня 2006 року; №2-445/08 від 01 квітня 2009 року;№2-445/08 від 01 квітня 2009 року; №2-436 /10 від 29 червня 2010 року ; № 2-436/10 від 29 червня 2010 року; №2-732/11 від 20 жовтня 2011 року; №2-731/11 від 20 жовтня 2011 року; №2-731/11 від 20 жовтня 2011 року; №1411/3327/12 від 05 лютого 2013 року; №1411/3327/12 від 05 лютого 2013 року; №477/2963/13-ц від 06 лютого 2014 року; №477/2963/13-ц від 06 лютого 2014 року; №477/523/15-ц від 13 липня 2015 року №477/523/15-ц від 13 липня 2015 року про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових коштів.

Звертаючись до суду із скаргою, ОСОБА_2 оскаржив дії та бездіяльності державних виконавців, які вчинялися та ухвалювалися за період з 2006 2015 рр. включно та вказував, що державними виконавцями Назаренко Т.В., Белевят Д.М., Лісневської О.С., Ляндибурського А.В., Лопушанського О.І., Опяти Ю.Ю., Майбородюка Д.В. протягом 2006 - 2013 років своєчасно та в повному обсязі не були виконані судові рішення про стягнення з ОСОБА_4 на його користь грошових коштів.

Зокрема, заявник зазначав, що державний виконавець Назаренко Т.В. не вжила заходів щодо встановлення майна боржника та накладення на нього арешту, в постанові про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках невірно зазначила суму в межах якої накладено арешт, ухилилася від накладення штрафу на боржника, тощо та у 2006 році повернула виконавчий документ без виконання.

Державний виконавець Белевят Д.М. не вчинив у повному обсязі виконавчих дій, спрямованих на належне примусове виконання рішення суду та незаконно на думку заявника у 2006 році виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

ОСОБА_9 у 2009 році винесла постанову, якою скасувала арешт майна боржника та заборону на його відчуження, неупереджено, несвоєчасно вчиняла виконавчі дії.

ОСОБА_10, під час виконання судового рішення, ухваленого в 2011 році не вжив у повному обсязі заходів щодо примусового його виконання.

ОСОБА_11 у 2012 році належним чином не вчинено дій по вилученню майна боржника.

ОСОБА_12 у 2013 році не вчинив дій щодо визначення частки боржника у майні, яке було обєктом спільної сумісної власності.

ОСОБА_13 не вчинив дій щодо примусового виконання судового рішення та у 2009 році виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» (редакції, чинній на час звернення до суду із скаргою) передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі ст. 385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 385 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку (ст. 72 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Як видно із матеріалів справи, зокрема, ухвали Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2011 року, у зв'язку з тим, що рішення суду про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованості тривалий час не виконувалося, останній оскаржив до суду бездіяльність державних виконавців.

Згідно постанов слідчих СВ Корабельного відділу поліції ГУНП у Миколаївській області від 06 січня 2014 року та 20 листопада 2015 року, ОСОБА_2 звертався до правоохоронних органів у 2013 році із заявами про бездіяльність державних виконавців.

Зі змісту листів та відповідей відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області від 13 липня 2011року, Головного управління юстиції у Миколаївській області від 10 серпня 2011 року, Державної виконавчої служби України від 02 вересня 2011 року, видно, що заявник у 2011 році неодноразово надсилав звернення до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядковані державні виконавці, керівників органу державної виконавчої служби зі скаргами на дії та бездіяльність державних виконавців.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не заперечував, що у своїй скарзі оскаржував події, які відбувалися до 2014 року.

Вказані обставини дають підстави вважати, що ОСОБА_2, починаючи з 2011 року був обізнаний про стан виконання судових рішень у зведеному виконавчому провадженні, обставини проведення виконавчих дій та вчинення державними виконавцями відповідних виконавчих дій протягом 2011 - 2015 років.

Однак, із вказаною скаргою ОСОБА_2 звернувся до суду 07 лютого 2017 року, тобто поза межами строку, визначеного ст. 385 ЦПК України.

У скарзі відсутнє клопотання про поновлення пропущеного строку та не наведено поважних причин його пропуску.

Встановивши, що скаржником пропущений десятиденний строк для звернення до суду із скаргою на дії та бездіяльність державних виконавців Назаренко Т.В., Белевят Д.М., Лісневської О.С., Ляндибурського А.В., Лопушанського О.І., Опяти Ю.Ю., Майбородюк Д.В., Гавриленка В.В., а заяви про поновлення цього строку ним не подавалось, суд першої інстанції обґрунтовано зробив висновок про залишення скарги в зазначеній частині без розгляду.

Водночас, не можна погодитись із висновком суду про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії та бездіяльність начальника Вітовського ВДВС ОСОБА_6 та покладення на неї обовязку вчинити певні дії.

Вирішуючи скаргу в зазначеній частині суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 у скарзі не зазначив яку саме неправомірну бездіяльність допустив начальник ВДВС ОСОБА_6

Між тим, такий висновок суду є передчасним.

Принципом цивільного судочинства є виконуваність рішення суду, а у статті 14 ЦПК України визначені ознаки обов'язковості судових рішень. Крім того, виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В скарзі ОСОБА_2 фактично посилається на бездіяльність начальника ВДВС ОСОБА_6 у зв'язку з тривалим не виконанням судових рішень, що призводить до порушення прав скаржника, як стягувача у виконавчому провадженні.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції не перевірив, яким чином начальник Вітовського ВДВС здійснював контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державними виконавцями та чи була допущена бездіяльність зазначеної посадової особи.

Суд першої інстанції не зясував чи перебуває на даний час виконавче провадження на виконанні Вітовського ВДВС у безпосередньому провадженні ОСОБА_6 чи іншого державного виконавця.

В залежності від цього з'ясувати чи приймала ОСОБА_6 безпосередню участь у вчиненні виконавчих дій, відповідні рішення у виконавчому провадженні, якщо так, то які дії спрямовані на забезпечення виконання судових рішень та поновлення порушеного права стягувача у виконавчому провадженні були нею виконані.

Суд також не перевірив питання щодо здійснення начальником Вітовського ВДВС функцій контролю за рішеннями та діями державних виконавців щодо виконання судових рішень за зведеним виконавчим провадженням про стягнення з боржника заборгованості відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на не зазначення стягувачем у скарзі яку саме неправомірну бездіяльність допустив начальник Вітовського ВДВС є необґрунтованим.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки; попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

В порушення ст. ст. 10.11,31 ЦПК України суд не уточнив вимоги скаржника та не сприяв повному і всебічному з'ясуванню всіх обставин справи, що мають визначальне значення для її правильного вирішення.

Таким чином, судом першої інстанції порушено порядок вирішення питання щодо скарги ОСОБА_2 на бездіяльність начальника Вітовського ВДВС ОСОБА_6, а тому ухвала суду в цій частині підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції. В решті ухвалу належить залишити без змін.

Згідно до п.1 ч. 1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Керуючись ст.ст.307,312 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 червня 2017 року в частині відмови в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії та бездіяльність начальника Вітовського районного ВДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_6 та покладення на неї обовязку скасувати, а скаргу в цій частині направити на новий розгляд до того ж суду в іншому складі.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді :