Провадження № 2/521/1000/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2017 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання Корнієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Управління державної реєстрації Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на майно та витребування майна, та зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Управління державної реєстрації Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на майно та витребування майна.

В обґрунтування зазначає, що 15 серпня 2007 року між ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_5, був укладений договір міни, згідно умов якого сторони передали належні їм на праве власності квартири АДРЕСА_1 в обмін на належне ОСОБА_5 домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.Рішенням Приморського районного суду м.Одеса від 27 вересня 2007 року вказаний договір був визнаний дійсним.На підставі вказаного рішення суду за ОСОБА_5 була здійснена державна реєстрація права власності на кв. АДРЕСА_1.У 2011 році ОСОБА_5 померла, в порядку спадкування, на підставі свідоцтв про право на спадщину від 13.08.2012 року (р. №№2086 та 2088), виданих приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в рівних долях за відповідачами.Проте, рішенням апеляційного суду Одеської області від 09.09.2014 року, рішення Приморського районного суду м.Одеса від 27 вересня 2007 року було скасовано та в задоволені позову про визнання договору міни дійсним було відмовлено.За таких обставин позивач вважає, що свідоцтва про право на спадщину, видані приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М., щодо отримання у власність відповідачів АДРЕСА_1 не відповідає дійсному законодавству та порушує право власності на майно позивача.У зв'язку із наведеним, посилаючись на положення ст.ст.203, 215, 387 388, 658, 1301 ЦК України, позивач просив суд: визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину від 13.08.2012 року №2086 та №2088, видані на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М., визнати за ОСОБА_1 право власності на кв. АДРЕСА_1.,витребувати з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кв. АДРЕСА_1., скасувати у реєстрі прав власності запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на кв. АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13.08.2012 року.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання права власності.

В обґрунтування зазначили, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.09.2007 р. по справі № 2-8238/2007р., задоволені позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання дійсним договору міни укладеного 15.08.2007 р. та визнання права власності.На підставі даного рішення суду, за ОСОБА_5, визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1. Дане рішення набрало законної сили 08.10.2007 року та відповідно до ст. 182 ЦК України її право власності було зареєстровано в Реєстрі прав власності у КП «ОМБТІ та РОН» 21.11.2007 року.ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 померла, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 на законних підставах, а саме шляхом прийняття спадщини згідно діючого законодавства України, після смерті ОСОБА_5, яка була власником об'єкта спадщини вищезазначеної квартири на підставі проведеної уповноваженим органом державної реєстрації прав власності за рішенням суду, яке набрало законної сили. Таким чином, відповідачі просили суд визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивачки вимоги первісного позовну підтримала в повному обсязі, у задоволенні зустрічних позовних заяв просила відмовити у повному обсязі, з огляду на їх безпідставність на необґрунтованість.

Представник відповідача ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 судовому засіданні вимоги зустрічного позовну заяви підтримали, у задоволенні первісного позову просили відмовити.

Представник відповідча Управління державної реєстрації Одеської міської ради в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши доводи та заперечення сторін, покази допитаних в судовому засіданні свідків, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, зустрічні позовні заяви не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Змістом ч. 1ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1ст. 15 ЦК України).

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦПК України передбачено право кожної особи - і фізичної і юридичної (згідно з ч. 1 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи), на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України кожній особі надано право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і зазначені способи захисту таких цивільних прав та інтересів.

За правилами частин 1 і 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 60 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами згідно ст. 57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 58-66 ЦПК України.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом встановлено, що 15 серпня 2007 року між ОСОБА_4, .ОСОБА_1 та ОСОБА_5, був укладений договір міни, згідно умов якого ми передали належні нам на праве власності квартири АДРЕСА_1 в обмін на належне ОСОБА_5 домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Як вбачається з рішення Приморського районного суду м.Одеса від 27 вересня 2007 року у справі № 2-8238/ 2007р. за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до ОСОБА_5, за участю третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору міни дійсни позов ОСОБА_4 , ОСОБА_1 задоволен, визнано договір міни, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 15 серпня 2007 року дійсни, визнано за ОСОБА_4 , ОСОБА_1 право спільної власності на домоволодіння, що розташоване в АДРЕСА_2., яке складається з А- житловий будинок, Б - житловий будинок, Б1 - житловий будинок, В - житловий будинок, Г- житловий будинок, Д-літня кухня, М-сарай, Ж - сарай, 3 - сарай, И - сарай, К - сарай, Н - погріб, N - огородження, житловою площею 305,9 кв.м., загальною площею під спорудами 576 кв.м. і земельної ділянки площею 1006 кв.м., на якій знаходяться ці споруди в рівних частках, визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та складається в цілому з однієї жилої кімнати, житловою площею 22,6 кв.м., загальною площею 52,4 кв.м, визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_3 та складається в цілому з однієї жилої кімнати, житловою площею 22,2 кв.м., загальною площею 51,9 кв.м., визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_4 та складається в цілому з трьох жилих кімнат, житловою площею 49,5 кв.м., загальною площею 78,6 кв.м.

Згідно витягу про державну реєстрації КП «ОМБТІ та РОН»№16738464 від 21.11.2007 року, на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27.09.2007 року по справі №2-8238/ 2007р за ОСОБА_5 була здійснена державна реєстрація права власності на кв. АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим Першим приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції від 24.05.2011 року.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.08.2012 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М , після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_2 у спадкував ? частку квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.08.2012 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М, після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_3 у спадкувала ? частку квартиру АДРЕСА_1.

Згідно витягу про державну реєстрації КП «ОМБТІ та РОН» №36559120 від 05.12.2012 р., за ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 13.08.2012 року виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М, зареєстровано право власності на ? частку квартиру АДРЕСА_1

Згідно витягу про державну реєстрації КП «ОМБТІ та РОН»№ 36558696 від 05.12.2012 р., за ОСОБА_3 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 13.08.2012 року виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М, зареєстровано право власності на ? частку квартиру АДРЕСА_1

Разом з тим, як вбачається з рішення апеляційного суду Одеської області від 09.09.2014 року, рішення Приморського районного суду м.Одеса від 27 вересня 2007 року скасовано та в задоволені позову ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до ОСОБА_5, за участю третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору міни дійсним було відмовлено.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 09.09.2014 року набрало чинності 09.09.2014 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Скасування рішення Приморського районного суду м.Одеса від 27 вересня 2007 року у справі № №2-8238/ 2007р , яке стало підставою виникнення у ОСОБА_5 права власності на квартиру, виключає її права розпоряджатися зазначем майном,оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, у тому числі виключає можливість спадкування зазначеного майна.

Відповідно ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. № 7 судам роз'яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом.

З урахуванням наведеного, суд вважає вимоги первісного позову про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом,що видані на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_3 13.08.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М, таким, що знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та підлягають задоволенню.

Щодо вимог позовної заяви про скасування державної реєстрації права власності за відповідачами та визнання за позивачем права власності на квартирута, витребування у відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначеної картири, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст..392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, якій засвідчує його право власності.

Відповідно до вимог ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до постанови Судових палат у цивільних і господарських справах ВСУ у справі № 2723цс16 від 18.01.2017 р. витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

У ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне право користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

З урахуванням вище наведеного,оскільки право власності позивача на спірну квартиру відповідачами оспорюється та не визнається, між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору, позивач має право витребування майна із чужого незаконного володіння відповідачів та поновити своє право власності шляхом здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Отже, вимоги позивача, щодо скасувати у реєстрі прав власності запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на кв. АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13.08.2012 року., визнати за ОСОБА_1 право власності на кв. АДРЕСА_1, та витребування з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кв. АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Щодо вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3, суд відмовляє у задоволенні вимог зустрічного позову з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі посилаюється у зустрічному позові на те що вони набули право власності правомірно, оскільки станом на дату смерті ОСОБА_5, квартира АДРЕСА_1 була її власністю, жодних обмежень, рішень або інших підстав які б вказували на незаконність її права власності не існували та не існують.

Разом з тим, судом встановлено що відповідно до рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09.09.2014 року договір міни від 15 серпня 2007 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, не визнано дійсним, тому зазначений договір не створю прав і обов'язків для сторін.

Відповідно до вимог ст.. 1212 ЦК України, особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зважаючи на те, що відповідачі просять суд визнати за ними право власності на квартиру АДРЕСА_1, посилаючись на право мірність набування права власності ОСОБА_5 на зазначене майно за договором міни, який на підставі рішення суду не визнано дійсним, що передбачає відсутність прав і обов'язків для сторін, щодо цього майна , зокрема право ОСОБА_5 передавати впорядку спадкування зазначене майно, що унеможливлює задоволення вимог позивачів за зустрічним позовом щодо визнання за ними право власності на спірне майно.

Згідно ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно вимог ч. 1-4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 16,203,215-217,387 , 388, ,717 ,1212,1301 ЦК України, ст. ст. 10,57-60,88,169,208-209,212-215, 224, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Управління державної реєстрації Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на майно та витребування майна задовольнити.

Визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину від 13.08.2012 року №2086 та №2088, видані на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М.

Скасувати у реєстрі прав власності запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на кв. АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13.08.2012 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на кв. АДРЕСА_1.

Витребувати з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кв. АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності -залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Малиновського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на протязі десяти днів з дня проголошення рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ

21.07.17