Справа №461/8351/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2017 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді - Городецької Л.М.,

при секретарі - Думичі Р.М.,

з участю представників

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - Антонюк В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Дельта Банк», в особі представника Львівського відділення №1 Котик І.В. про визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в особі представника Львівського відділення №1 Котик І.В.про визнання недійсним кредитного договору, мотивуючи позовні вимоги тим, що 14.11.2012 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір №003-13530-141112. Стверджує, що вказаний договір є недійсним, оскільки його умови є несправедливими через те, що плата за обслуговування кредиту, передбаченого угодою, здійснювалася на основі певного методу розрахунку, а розмір грошових внесків, що сплачуються позичальником за обслуговування кредиту, обчислюються на підставі формули із змінними величинами, а відтак сума щомісячних платежів, яка була передбачена узгодженим сторонами графіком погашення кредиту, збільшується. Крім того, відповідачем під час укладення спірного договору, не повідомлено орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; у кредитному договорі містяться умови, які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання договору, виключно в односторонньому порядку і лише в інтересах та зі сторони банку; у п.3.4.4.1 договору банк позбавив позичальника вибирати страхову компанію, оскільки цим пунктом передбачено укладення договору добровільного страхування; положеннями п.3.18 договору банк, в порушення норм ЦК України, та Закону України «Про заставу», для забезпечення кредитного договору, визначив предмет застави без укладення договору застави; п.5.1, п.5.12 договору відповідач порушує право на захист персональних даних. Разом з тим, вважає, що п.4.1 у якому зазначено про те, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, Сторони домовилися про те, що всі спори будуть розглядатися Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків, є нікчемним, оскільки всупереч вимогам ст.12 Закону України «Про третейські суди», між сторонами не було укладено окремої письмової угоди чи третейського застереження. Також, під час укладення договору з відповідачем, від імені якого дія Котик В.І., йому не було представлено повноважень останнього на вчинення такого правочину. Водночас, спірний кредитний договір підписано ним без письмової згоди другого з подружжя у відповідності до вимог ст.65 СК України. Просить суд визнати недійсним кредитний договір №003-12 від 14.11.2012 року укладений між ОСОБА_3 та акціонерним товариством «Дельта Банк» в особі представника - економіста Львівського відділення №1 Котик І.В.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав викладених у письмових заперечення, додатково надав пояснення про те, що у відповідності до вимог ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк само самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Під час підписання спірного договору позивач був ознайомлений з правилами, тарифами та погодився вважати їх обов'язковими для застосування, що підтверджується п.5.1. Договору.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 14 листопада 2012 року між публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_3 укладено Договір №003-13530-141112 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки (а.с.6-8).

Пунктом 1.1. вказаного вище договору передбачено, що на умовах визначених у цьому договорі та відповідно до Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк», затверджених рішенням Ради директорі банку, які оприлюднюються шляхом розміщення на інформаційних стендах банку в його приміщення та на сайті Банк уклав з ОСОБА_3 договір за яким банк відкрив поточний рахунок з використанням платіжної картки НОМЕР_1 в національній валюті, оформив електронний платіжний засіб VIZA INTERNATIONAL та встановив ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 25 000 грн. (п.1.2, 1.3), здійснює обслуговування клієнта згідно переліку послуг та умовах викладених у тарифному пакеті «Кредитна картка №1 еволюція ХL (World)». Якщо Клієнт не згодний з новими Тарифами він має право розірвати цей договір повідомивши письмово Банк про це у відповідності до Правил та до дня введення в дію нових Тарифів повернути Банку в повному обсязі суму наявної заборгованості за кредитом, сплатити проценти за користування кредитними коштами та інші платежі передбачені Договором та Тарифами. У випадку якщо клієнт не надсилає Банку повідомлення зазначене у п.3.15 Договору нові тарифи вважаються погодженими (п.3.16).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 не скористався вказаним вище правом обумовленим умовами спірного договору, продовжував користуватися кредитними коштами.

У відповідності до умов договору сторони домовилися, що перелік операцій, що здійснюються Банком за рахунком, перелік та вартість послуг, які надаються Банком при здійсненні розрахунково-касового обслуговування рахунку, відповідальність сторін, строки проведення переказів коштів за рахунку, інших умов розірвання договору, тощо визначаються умовами Платіжної системи, Правилами, Тарифами, а також нормами чинного законодавства (п.5.3).

Згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які інші збори у зв'язку з відкликанням згоди. Кредитодавець зобов'язаний повернути споживачеві кошти, сплачені ним згідно з договором про надання споживчого кредиту, але не пізніше, ніж протягом семи днів. За кожний день затримки повернення споживачу коштів, сплачених ним згідно з договором про надання споживчого кредиту понад установлений строк (сім днів), споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка суми, належної до повернення кредитодавцем.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач не скористався вказаним вище правом.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу вимог ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

В процесі розгляду справи не знайшли свого підтвердження покликання позивача щодо порушення банком законодавства про захист персональних даних відображених в умовах спірного кредитного договору.

Відповідно до п.п. 3, 5 ст.11 Закону України «Про захист персональних даних» (далі - Закону), підставами для обробки персональних даних є, серед іншого, укладення та виконання правочину, стороною якого є суб'єкт персональних даних або який укладено на користь суб'єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб'єкта персональних даних; необхідність виконання обов'язку володільця персональних даних, який передбачений законом.

Персональні дані підлягають видаленню або знищенню у разі, зокрема , припинення правовідносин між суб'єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником, якщо інше не передбачено законом (п.2 ч.2 ст.15 Закону).

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини за кредитним договором між сторонами не припинені.

Згідно п.15 ч.2 ст. 6, ст.ст. 9, 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», встановлено обов'язок суб'єкта первинного фінансового моніторингу отримувати, обробляти та зберігати персональні дані, оскільки надання або отримання кредиту (позики) є фінансовою операцією, а відповідач при її здійсненні зобов'язаний проводити верифікацію та ідентифікацію клієнта та зберігати документи з персональними даними не менше п'яти років після завершення фінансової операції, завершення ділових відносин з клієнтом.

Пунктом 2.13.18 Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк» врегульовано порядок обробки персональних даних позичальника і констатується згода останнього на такі дії підписанням договору. В Тому ж пункті визначено цілі обробки таких даних і права банку, а також встановлено, що згода позичальника є безумовною, безвідкличною і не обмежена строком дії.

В пункті 2.13.19.2 цих Правил зазначено, що Клієнт надає безвідкличну згоду на збір, зберігання, використання та поширення Банком через бюро кредитних історій інформації щодо себе та своїх зобов'язань, на отримання Банком з Бюро кредитних історій своєї кредитної історії, а також на отримання від бюро кредитних історій додаткової актуальної інформації, порівняно з внесеною до анкети даних, щодо Клієнта та його майна від державних реєстрів в особі їх уповноважених органів (держателів, розпорядників, адміністраторів), а також з інших дозволених законом джерел. Наданий Клієнтом дозвіл необмежений в часі та не буде відкликаний ним. Із змістом Закону України «Про організацію формування та обігу кредитний історій» в чинній редакції Клієнт ознайомлений.

Згідно ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, здійснених повністю або частково в інформаційній (автоматизованій) системі та/або в картотеках персональних даних, які пов'язані зі збиранням, реєстрацією, накопиченням, зберіганням, адаптуванням, зміною, поновленням, використанням і поширенням (розповсюдженням, реалізацією, передачею), знеособленням, знищенням відомостей про фізичну особу.

Підставами виникнення права на використання персональних даних є, зокрема згода суб'єкта персональних даних на обробку його персональних даних. Суб'єкт персональних даних має право при наданні згоди внести застереження стосовно обмеження права на обробку своїх персональних даних (п.1 ст.11 Закону).

Особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід'ємними і непорушними (ч.1 ст.8). Суб'єкт персональних даних має право , серед іншого, відкликати згоду на обробку персональних даних.

Аналіз змісту вказаних вище правових норм дає підстави вважати, що право особи на відкликання згоди на обробку персональних даних може стосуватись майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими.

Водночас, покликання позивача на те, щобанк позбавив позичальника вибирати страхову компанію, оскільки пунктом 3.4.4.1 договору передбачено укладення договору добровільного страхування не відповідають фактичним обставинам справи. Адже положення кредитного договору не містять умови про необхідність чи обов'язок позичальника укласти Договір добровільного страхування, він лише доручає банку договірне списання грошових коштів, які складають сплату страхових платежів на користь страхової компанії, з якою, як вказано в договорі, позивальник уклав договір добровільного страхування.

Крім того, позивач маючи примірник договору з усією необхідною інформацією, не звертався до страхової компанії з приводу неможливості виконання чи розірвання договору.

Як визначено в статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 65 СК України, передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно ч.ч.1,2 ст.73 СК України,за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Зміст зазначених правових норм свідчить про те, що кредитний договір не є угодою щодо розпорядження спільним майном подружжя, яка потребує письмової згоди іншого з подружжя, а відтак, даний договір не впливає на права та обов'язки дружини позивача.

З огляду на вище викладене, судом встановлено, що укладення оспорюваного договору відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства.

Однак, пунктом 4.1 договору №003-13530-141112 передбачено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів сторони домовляються про те, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконання цього договору чи у зв'язку із ним або випливають із нього, (включаючи але не обмежуючись - визнання Договору недійсним або дійсним, укладеним або неукладеним) вирішуються Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків у наступному порядку (а.с.7).

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Отже, на час укладення кредитного договору Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Наведене дає підстави для висновку про те, що положення пункту

14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту. Це підтверджується правовою позицією Верховного Суду України висловленій у постанові від 4 листопада 2015 р. у справі № 6-2074 цс15.

З огляду на вище викладене п.4.1 договору №003-13530-141112 є недійсним, оскільки не відповідає вимогам законодавства, зокрема статті 6 Закону України «Про третейські суди».

Поряд з тим, представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 3, 4, 5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У відповідності до вимог п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду на викладене, оскільки судом встановлено безпідставність позовних вимог, в частині визнання недійсним кредитного договору, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову в цій частині за безпідставністю.

Поряд з тим, незважаючи на те, що п.4.1. спірного договорі є недійсним, в задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, адже договір №003-13530-141112 укладено сторонами 14.11.2012 року, а позивач звернувся до суду лише 19.12.2016 року, тобто зі спливом трирічного строку, не надавши суду доказів поважності причин пропущення позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, у відповідності до вимог ст.214 ЦПК України, суд виходить із того, що ОСОБА_3 звільнений від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 88, 212, 215 ЦПК України, ст.ст.191, 192 215, 203, 256, 257, 267, 524, 533, 627, 638 ЦК України, суд -

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Дельта Банк», в особі представника Львівського відділення №1 Котик І.В. про визнання недійсним кредитного договору №003-13530-141112 від 14.11.2012 року укладеного між ОСОБА_3 та Акціонерним товариством «Дельта Банк» в особі представника - економіста Львівського відділення №1 Котик І.В. - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом 10-ти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.М.Городецька