Провадження № 22-ц/779/1251/2017
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Проскурніцький
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря: Капущак С.В.

сторін: представника позивачки ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з будинку без надання іншого житлового приміщення, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 17 січня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

29.08.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом посилаючись на те, що з 1994 року сторони перебували у шлюбі, однак через фізичне насильство в сімї та неконтрольовану поведінку відповідача шлюб у 2009 році було розірвано. Під час перебування у шлюбі, подружжя зареєструвалось та проживало у будинку батьків позивача - №94 по вулиці Повстанців с.Угорники Івано-Франківської міської ради. Після смерті батька, даний будинок успадковано ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 17.11.2015 року. ОСОБА_3 і надалі проживає у даному будинку, що є приватною власністю позивача, постійно чинить психологічний тиск на позивача та сина, створює конфлікти що унеможливлює проживання разом, та в звязку з чим позивач з сином змушені проживати не у будинку. Позивач просила позов задовольнити.

Просила позов задовольнити, виселити ОСОБА_3 із будинку №94 по вул. Повстанців у с.Угорники, Івано-Франківської міської ради, без надання іншого жилого приміщення, та стягнути судові витрати.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 січня 2017 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_3 із будинку №94 по вул. Повстанців у с.Угорники, Івано-Франківської міської ради.Стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20 червня 2017 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення від 17.01.2017 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на те, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначив, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст.76 ЦПК України в частині належного повідомлення сторони у справі не вжив всіх передбачених заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд даної справи. А обмежився тільки судовими повістками на його імя. Внаслідок чого було прийняте незаконне рішення та позбавлено його права користування єдиним житлом.

Вказав, що під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд не надав належної оцянки тому, що він перебуває на офіційній роботі. А також з листопада 2016 року по лютий 2017 року відповідач займався облаштуванням надгробних памятників батькам, які поховані в смт.Верховина Івано-Франківської області. Внаслідок чого він практично на всіх вихідних їхав до родини. Про винесення оскаржуваного рішення відповідача повідомив син. Після отримання даної інформації ОСОБА_3 отримав копію заочного рішення.

Зазначив, що жодного посилання на докази, які досліджувались судом під час винесення рішення, не наведено. Більше того, позивачка та її представник посилаються на те, що ніби-то відповідач створює неможливі умови щодо спільного проживання. Однак жодного доказу на підтвердження своїх слів позивач не надала. Також не підтвердила і вчинення ним протиправних дій щодо неї та їхнього сина. Жодного звернення до органів виконавчої влади чи правоохоронних органів не було і немає.

Голослівним також є посилання ОСОБА_1 на те, що під час приїзду до України ( а постійне місце її проживання є держава Італія) вона не має можливості проживати в будинку і змушена жити в друзів та готелях. Будь-яких доказів з цього приводу суду не подано. А посилання суду на покази сина ОСОБА_5 є безпідставними та такими, що не відповідають вимогам закону щодо допустимості доказів, оскільки отримані судом з порушенням вимог ст.ст.180, 181 ЦПК України.

Одночасно, син не повідомив суд, що відповідачем оплачується частина витрат на навчання, а також передавались продукти харчування для нього. Що свідчить про нормальні взаємовідносини між ним та сином.

З цих підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі.

Колегія суддів, вислухавши доповідача, представника позивачки, відповідача та його представника, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.08.2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, що посвідчується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.5,9, 16-18).

Власником будинку №94 по вулиці Повстанців с.Угорники Івано-Франківської міської ради є позивач ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 17.11.2015 року (а.с.10-12), в якому також, окрім власника, зареєстрований син ОСОБА_6 та колишній чоловік ОСОБА_3 (а.с.6).

Як слідує з матеріалів справи, факт конфліктної поведінки відповідача щодо позивача, а також фізичного насилля, підтвердив син ОСОБА_5, а також в будинку розклеюються оголошення образливого змісту щодо власника та сина. Будь-які попередження, вжиті позивачем щодо відповідача, результатів не дали.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ст.383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України позбавити громадянина житла можливо лише на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідач факт вчинення ним дій, які б порушували права позивача як власника будинку з підстав, заявлених ним у позові, заперечував . Жодних доказів на підтвердження доводів позивача щодо вчинення ОСОБА_3 дій, які б могли свідчити про наявність передбачених ст.116 ЖК України підстав для його виселення, як і на підтвердження доводів позивача щодо застосування до останнього заходів громадського впливу, матеріали справи не містять.

Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Отже позовні вимоги про виселення ОСОБА_3 зі спірного житлового будинку з підстав, заявлених позивачем (ст. 116 ЖК України) є недоведеними, а тому не можуть бути задоволені.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в цій частині є обгрунтованими.

У порушення зазначених вимог закону суд першої інстанції, задовольняючи позов, обставинами, які передбачають застосування цього Кодексу, свій позов не обґрунтовував.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307,309,313, 314,316 ,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 17 січня 2017 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з будинку без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: П.І. Проскурніцький

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_7