Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1976/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Берднікова Г. В.
Доповідач Чельник О. І.
РІШЕННЯ
іменем України

21.11.2017 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого: Чельник О.І.
суддів: Авраменко Т.М., Суровицької Л.В.

за участі секретаря: Двоєнко А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 серпня 2017 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИЛА:
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
В обґрунтування позову вказав, що його син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , загинув при виконанні обов`язку військової служби 28 серпня 2014 року на території Донецької області, поблизу міста Дебальцеве, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Вказав, що 17 червня 2014 року Знам`янсько-Олександрійським ОМВК Кіровоградської області його сина - ОСОБА_2 було призвано на військову службу під час мобілізації до лав Збройних Сил України. Цього ж дня його було зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 (42 батальйон територіальної оборони) та на всі види забезпечення, після чого він приступив до виконання службових обов`язків на посаді «далекомірник номер» обслуги зенітно-артилерійського відділення зенітно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини польова пошта НОМЕР_1 , ВОС-626067Д.

З 07 липня 2014 року по 13 липня 2014 року ОСОБА_2 пройшов підготовку в навчальному підрозділі військової частини НОМЕР_2 далекомірник. 01 серпня 2014 року прийняв військову присягу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 .

11 серпня 2014 року ОСОБА_2 у складі 42 батальйону територіальної оборони Збройних Сил України (в/ч НОМЕР_1 ) прибув у службове відрядження до складу підрозділів, які залучаються та беруть участь у захисті незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей.

28 серпня 2014 року ОСОБА_2 , прикриваючи відхід колони української військової техніки, потрапив у засідку і загинув під мінометним обстрілом проросійських бойовиків. У сповіщені про смерть ОСОБА_2 зазначено, що він загинув, виконуючи бойове завдання поблизу міста Дебальцеве Донецької області 28 серпня 2014 року.

Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 02 вересня 2014 року №384, виданим Артемівським відділенням Донецького обласного бюро судово-медичної експертизи, та довідкою про причини смерті від 02 вересня 2014 року №384 причиною смерті ОСОБА_2 стало отримане під час бойових дій вогнепальне оскольне поранення грудної клітки з ушкодженням легенів, гостра кровотеча.

Заявник вважає, що встановлення факту того, що загибель його сина, ОСОБА_2 , при виконанні обов`язку військової служби сталася внаслідок саме військової агресії Російської Федерації, що можливо встановити лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановлення такого факту чинним законодавством України не передбачено.

Просив встановити юридичний факт загибелі його сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 28 серпня 2014 року на території Донецької області, поблизу міста Дебальцеве, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 серпня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове, яким задовольнити його заяву.

Представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити її в повному обсязі.

Заінтересовані особи у судове засідання своїх представників не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Колегія суддів постановила слухати справу у відсутності заінтересованих осіб на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, пояснення представника заявника, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
22 березня 2012 року ОСОБА_2 змінив прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану в місті Знам`янка Знам`янського міськрайонного управління юстиції у Кіровоградській області серії НОМЕР_3 .

17 червня 2014 року Знам`янсько-Олександрійським ОМВК Кіровоградської області ОСОБА_2 було призвано на військову службу під час мобілізації до лав Збройних Сил України. Цього ж дня його було зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 (42 батальйон територіальної оборони) та на всі види забезпечення, після чого він приступив до виконання службових обов`язків на посаді «далекомірник- номер» обслуги зенітно-артилерійського відділення зенітно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини польова пошта НОМЕР_1 , ВОС-626067Д.
В період з 07 липня 2014 року по 13 липня 2014 року ОСОБА_2 пройшов підготовку в навчальному підрозділі військової частини НОМЕР_2 далекомірник. 01 серпня 2014 року прийняв військову присягу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 . 11 серпня 2014 року ОСОБА_2 у складі 42 батальйону територіальної оборони Збройних Сил України (в/4 В4750) прибув у службове відрядження до складу підрозділів, які залучаються та беруть участь у захисті незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей (зони проведення АТО), для участі в антитерористичної операції (а.с.27).
Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 02 вересня 2014 року №384, виданим Артемівським відділенням Донецького обласного бюро судово-медичної експертизи, та довідкою про причини смерті від 02 вересня 2014 року №384, причиною смерті ОСОБА_2 послужило отримане під час бойових дій вогнепальне оскольне поранення грудної клітки з ушкодженням легенів, гостра кровотеча.
04 вересня 2014 року родина ОСОБА_2 отримала сповіщення про його смерть, в якому було зазначено, що останній загинув, виконуючи бойове завдання поблизу міста Дебальцеве Донецької області 28 серпня 2014 року.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 08 вересня 2014 року №71 ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю.
Протоколом засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювання, поранень, контузій, травм, каліцтв від 08 грудня 2014 року №3785 встановлено, що поранення і причина смерті пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.
Згідно з Указом Президента України від 15 травня 2015 року №270/2015 ОСОБА_2 посмертно нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня.
05 січня 2015 року заявник ОСОБА_1 отримав посвідчення члена сім`ї загиблого військовослужбовця серії НОМЕР_4 , що дає йому право користуватися відповідними пільгами, встановленими законодавством України.
Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що заявником не зазначено про факт звернення та відповідно отримання ним відмови від міжнародних гуманітарних організацій у допомозі за відсутності рішення суду про встановлення факту, про який він просить, або з інших пов`язаних з цим причин, не обґрунтовано неможливість встановлення статусу ОСОБА_2 як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях в позасудовому порядку, а також не зазначено, які юридичні наслідки, що від них залежатиме виникнення, зміна або припинення його особистих чи майнових прав, настануть внаслідок такого факту.
Однак, колегія суддів не може погодитись з висновками суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні заяви у вказаній частині, виходячи з такого.
Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року №337-VIII було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви убачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.
З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння нерегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово - Морських Сил України. У подальшому лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації "забезпечити мир і спокій в Криму". У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації звернувся до Ради Федерацій Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.
Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року "Територіальна цілісність України".
17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VІІ, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації "Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів".
21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон "О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя".
Згідно зі ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-VІІ, із змінами і доповненнями, Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України із зазначенням дати початку тимчасової окупації 20 лютого 2014 року.
Незаконно анексувавши Республіку Крим Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).
Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року №337-VIII, зазначені події на сході України відбувалися таким чином.
Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації, батальйон "Восток", а також були задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України.
11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих "Луганської Народної Республіки" та "Донецької Народної Республіки". Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме "Луганська Народна Республіка" та "Донецька Народна Республіка" не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою.
На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня 2014 року, в зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил».
Нерегулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси, які постачалися з території РФ. Це підтверджувалося поясненнями численно затриманих військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації.
Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

Статтею першою Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ збройна агресія визначається як застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема:

-вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України;

-напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

За наслідками військової агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року за №254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
Відповідно до абз.2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.
Крім того, постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.
Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Отже, при вирішенні даної справи знайшов своє підтвердження факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, що є загальновідомим.
ОСОБА_2 відповідно до наказу першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України(по стройовій частині) від 12 серпня 2014 року був відряджений до складу підрозділів, які залучаються та беруть участь у захисті незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей (зони проведення АТО), де виконував службові (бойові) завдання (т.1 а.с.149).
Викладені вище обставини справи встановлюють причинний зв`язок між пораненнями, що ОСОБА_2 отримав під час проходження військової служби і внаслідок яких загинув, та участі у проведенні антитерористичної операції на території України, що межує з територією, тимчасово окупованою в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України.
Враховуючи, що в результаті саме збройної агресії та воєнного конфлікту, розпочатих Російською Федерацією, ОСОБА_2 28 серпня 2014 року загинув, також обставини того, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено право ОСОБА_2 на життя і здоров`я, передбачене ст.27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає задоволенню.
Згідно з ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Звернення заявника в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, обумовлено необхідністю визначення статусу ОСОБА_2 , як жертви міжнародного збройного конфлікту, особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених нормами міжнародного гуманітарного права (що складається з Женевських конвенцій про захист жертв війни від 12 серпня 1949 року, Додаткових протоколів до них, інших міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та отримання заявником допомоги від гуманітарних організацій (Міжнародного Комітету Червоного Хреста, Міжнародної Федерації товариств Червоного Хреста і Червоного півмісяця, Товариства Червоного Хреста України).
Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , виконуючи обов`язки військової служби, в результаті збройної агресії Російської Федерації, заява підлягає задоволенню в повному обсязі.
За таких обставин рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 в повному обсязі згідно ст. 309 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317,319 ЦПК України колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

ВИРІШИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 серпня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.
Заяву ОСОБА_1 задовольнити.
Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконання обов`язків військової служби 28 серпня 2014 року на території Донецької області, поблизу міста Дебальцеве, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку беспосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.
Головуючий суддя: О.І. Чельник
Судді: Т.М. Авраменко

Л.В. Суровицька