Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, стягнення моральної шкоди,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 27 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до КП "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, стягнення моральної шкоди відмовлено повністю за безпідставністю позовних вимог.

В поданій на рішення апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 вказує на його незаконність, оскільки судом порушено норми процесуального права - проігноровано вимоги ч.4 ст.338 ЦПК України щодо обовязковості висновків і мотивів, з яких скасовані рішення судів обох інстанцій.

Стверджує, що судом першої інстанції не враховано, що наказ № 54/1 «Про зняття безпідставно нарахованої матеріальної допомоги та соціальної відпустки з ОСОБА_1Ю.» від 3 вересня 2013 року видано після звільнення працівника з роботи, а тому підстав видавати такий наказ та знімати з неї матеріальну допомогу і компенсацію за соціальну відпустку немає.

Зазначає, що поза увагою суду залишено той факт, що наказ про звільнення позивачки з роботи №24/1 від 26 квітня 2013 року в частині виплати компенсації за час соціальної відпустки відповідач не відміняв, а тому він є чинним.

Доводить, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що станом на 26 квітня 2013 року, на день звільнення з роботи позивача, відповідачем не було проведено повного розрахунку, про що свідчать платіжні доручення про виплату заробітної плати.

Вказує на правомірність нарахування компенсації за 20 днів соціальної відпустки та наголошує на тому, що відповідач знав про наявність у неї дитини-інваліда, оскільки у 2012 році надавав їй відповідну матеріальну допомогу на підставі копії посвідчення серії ААБ №022821.

Крім того, судом не враховано, що наказ № 51/1 від 26.08.2013 року та наказ №59/1 від 3.09.2013 року є сфальсифікованими, оскільки з книги наказів вбачається, що вони видавалися та реєструвалися відповідачем пізніше від вказаних дат.

Просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, в рішення суду першої інстанції скасуванню, з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог.

Такий висновок суду не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на законі.

За правилами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Встановлено, що ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових відносинах, з 17.08.2011року займала посаду головного бухгалтера комунального підприємства. 26 квітня 2013 року її гідно наказу № 24/1 звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України та, яким зобов'язано бухгалтерію виплатити компенсацію за 54 календарних дні невикористаної відпустки в тому числі: 34 дні основної відпустки та 20 днів соціальної відпустки. Даний наказ не скасований та є чинним.

В день звільнення, 26 квітня 2013 року, позивачу було нараховано 4 254,55 грн. - заробітної плати за 20 робочих днів, 4 680,00 грн. - матеріальної допомоги, 11 245,50 грн. - компенсації за відпустки (основна та додаткова). Всього нараховано 20 180,05грн., а за відрахуванням утримань до виплати - 16 375,86грн., що стверджується довідкою нарахувань заробітної плати №340 від 16.12.2013р., розрахунковим листком за квітень 2013р.(а.с.54,56 т.1), звітом про суми нарахованої заробітної плати, поданим КП "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради до Пенсійного фонду України за квітень 2013р.(а.с.106-110 т.2 ) та довідкою №134 від 21.09.2015р. (а.с.222 т.2)

12, 18 та 26 квітня 2013року ОСОБА_1 виплачено кошти в загальній сумі 6 631,30 грн. (т.1 а. с. 54,56, 202-205).

Відповідно до касового ордеру № 78 від 8 квітня 2013 року позивачці також виплачено 3 834,79 грн. матеріальної допомоги згідно наказу.(а.с.205 т.1) Покликання ОСОБА_1 та її представника про неотримання нею вказаної суми спростовується висновком судової почеркознавчої експертизи №1.1-33/17 від 3.03.2017року, відповідно до якого підпис від імені одержувача грошових коштів у графі: «Підпис одержувача» у видатковому касовому ордері від 8.04.2013року №78-виконаний ОСОБА_1 (а.с.140-150 т.3)

Доводи представника позивачки щодо невідповідності висновку експерта колегією суддів оцінюються критично. Фактично позивачка у даній справі не ставить питання про стягнення матеріальної допомоги з відповідача, а її вимоги зводяться до стягнення невиплачених розрахункових коштів, які складаються із компенсації за основну та додаткові відпустки.

Даний висновок наданий повноважною та компетентною особою - експертом, який попереджений судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, доказів зацікавленості експерта у вирішенні спору на користь когось із сторін не надавалось. Викладені висновки судового експерта містять докладний опис проведеного дослідження та обґрунтовані, надані чіткі висновки з поставлених запитань, які узгоджуються із іншими залученими до матеріалів справи доказами як окремо, так і у їх сукупності. Жодних доказів, які б свідчили про необґрунтованість висновків судової експертизи, або суперечливість їх іншим матеріалам справи, або таких, які б викликали сумніви в його правильності не надано, а тому колегія суддів вважає, що у суду відсутні підстави вважати висновок почеркознавчої експертизи №1.1-33/17 від 3.03.2017року необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або викликає сумніви в його правильності.

Таким чином встановлено, що ОСОБА_1 отримала всього 10 466,09 грн. (6631,3+3834,79)

Разом з тим, в результаті перевірки внутрішнього аудиту КП «Управління майновим комплексом» Рівненської районної ради 4.09.2013р. виявлено ряд порушень, а саме недоутримано із зарплати ОСОБА_1 ПДФО за березень 2013 р. в сумі 348,76грн., безпідставно нарахована матеріальна допомога в сумі 4 680грн. та соціальна відпустка за 20 календарних днів в сумі 4 165грн. При нарахуванні відпускних було завищено сукупний дохід на суму 5 500грн., який складається з одноразових премій до святкових та професійних дат, тим самим було завищено суму нарахування відпускних. Ці порушення в подальшому були підтверджені актом ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Управління майновим комплексом» Рівненської районної ради за період з 1.01.2012 р. по 31.12.2013 р. № 270-16/4 від 7 лютого 2014 р.( а. с. 93 -113 т.1).

На підставі акту внутрішнього аудиту, відповідач видав наказ № 54/1 «Про зняття безпідставно нарахованої матеріальної допомоги в сумі 4680 грн. та 4691,84 грн. соціальної відпустки з ОСОБА_1Ю.» від 3 вересня 2013 року.(а.с.172 т .1).

За положеннями ст. ст. 127, 128 КЗпП України, ст. ст. 25, 26 Закону України «Про оплату праці» відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України та якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. Забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.

Указані норми передбачають виключний перелік підстав для відрахування із заробітної плати працівника для покриття заборгованості перед підприємством, а тому розширеному тлумаченню не підлягають. Окрім цього, відрахування із заробітної плати можуть бути здійснені стосовно працівників, тобто осіб, які перебувають з підприємством в трудових відносинах.

Позивачка на час видання наказу № 54/1 від 3 вересня 2013 року «Про зняття безпідставно нарахованої матеріальної допомоги та соціальної відпустки з ОСОБА_1Ю.» була звільнена з підприємства, не знаходилася з ним в трудових відносинах, не отримала сум, які були нараховані на час звільнення.

Таким чином, вказаним наказом була зменшена сума заробітної плати, яка належала до видачі позивачці при звільненні, а остання на час його видання не була робітником підприємства, в трудових відносинах з підприємством не перебувала. Такі дії відповідача щодо зменшення розміру нарахованої звільненому працівнику заробітної плати не передбачені вищезазначеною нормою КЗпП України або будь-якою іншою нормою законодавства.

Слід також зазначити, що звільнена з роботи ОСОБА_1 заперечує наявність боргу перед колишнім роботодавцем, а тому суд першої інстанції не мав права за навіть при наявності такого боргу робити взаємозалік без подання позову роботодавцем.

Із довідки нарахувань заробітної плати №340 від 16.12.2013року, розрахункових листків за березень та квітень 2013року (а.с. 54,55,56 т.1) вбачається, що відповідач утримав із належної до виплати зарплати ОСОБА_1 230грн., переплачених у березні 2013року.

Колегія суддів вважає такі дії роботодавця неправомірними, оскільки відсутній відповідний наказ (розпорядження) керівника підприємства про таке відрахування, а тому для ОСОБА_1 підлягають стягненню невиплачені кошти в розмірі 9 713,96грн.(20180,05грн.(нараховано)-10 466,09(отримані кошти)).

Із останній раз зміненої позовної заяви (а.с.119 т.2) вбачається, що позивачка ставить питання про стягнення з відповідача належних їй розрахункових коштів у загальному розмірі 5909,77грн., які визначені нею з вже відрахованими податком та іншими обов'язковими платежами.

Згідно роз'яснень п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно зі ст. 168.3 Податкового кодексу України розрахунок податкових зобов'язань з оподатковуваного доходу платника податку, нарахованого у джерела його виплати, проводиться податковим агентом (у тому числі роботодавцем).

Таким чином, заборгованість по розрахункових коштах, належних позивачці при звільненні визначені останньою не правильно, стягненню з відповідача на її користь підлягає 9 713,96грн., що не є виходом за межі позовних вимог у розумінні ст.11 ЦПК України.

Апеляційний суд вважає, що на день звільнення ОСОБА_1 (26.04.2013р.) між сторонами був відсутній спір щодо належних їй сум, оскільки аудит був проведений відповідачем у вересні 2013року, тобто через більш як 4 місяці після звільнення.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно з п. 2.2 Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженою наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, Фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством.

Тобто не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 117 цього Кодексу.

Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Оскільки у даній справі вимоги позивачки щодо розміру належних їй при звільненні сум судом задовольняються в повному обсязі, тому підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні не має.

Нарахування відшкодування проводиться відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8.02.95р. №100, шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна заробітна плата розраховується діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Термін розрахунку останні два робочих місяці (ч.2,3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затв. постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100), тобто лютий-березень 2013 року.

Відповідно до довідки відповідача №102 від 11.04.2017року (а.с.159 т.3) заробіток позивачки у лютому 2013року складався із заробітної плати та становив 4212грн., кількість відпрацьованих днів-18; заробіток у березні 2013року становив у загальному розмірі -7836,27грн. та складався із заробітної плати(2574грн.), лікарняних(3262,27грн.) та матеріальної допомоги(2000грн.), кількість відпрацьованих днів-11.

При визначенні середньоденної заробітної плати кошти по оплаті листка непрацездатності та сума матеріальної допомоги не враховуються. Не враховується також і матеріальна допомога, виплачена у грудні 2012року в розмірі 2500грн., оскільки вона відповідно до довідок(а.с.52 т.1, а.с.227 т.2) є одноразовою.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає: 4212грн.+ 2574грн.=6786 : 29 дні за два місяці (18 днів у лютому та 11- у березні 2013 року) = 234грн. ( п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затв. постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100)

Відповідно до вимог, середній заробіток за час затримки розрахунку з 29 квітня 2013 року по 24 липня 2015 року становить 559 робочих днів та складає 130 806грн. (234 ? 559)

З урахуванням положень ст. 11 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, з огляду на те, що позивач просила стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку саме за період з 29 квітня 2013 року по 24 липня 2015 року в розмірі 140423 грн. 39 коп., тому колегія суддів приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період, заявлений у позові в сумі 130 806 грн.

Передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі (постанова Верховного Суду України у справі № 6-54цс11).

Враховуючи обставини винесення наказу та не проведення повного розрахунку при звільненні позивачки, чим останній було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у втраті душевного спокою, у зв'язку із неотриманням зароблених коштів та зі зміною звичного розпорядку життя, зважаючи на принцип розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 у сумі 2000грн., вважаючи таку суму грошових коштів достатньою для компенсації моральних страждань останньої.

Із врахуванням часткового задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати, понесенні при оплаті експертизи в розмірі 864,46грн.(140519,96х100:146336.16=96%; 900.48х96%) та з нього слід стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 1519,9грн.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п.4 ч. 1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст. 316, 317, 325 ЦПК України, статтями 116, 117, 127, 237-1 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 липня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково

Стягнути із Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради на користь ОСОБА_1 належні їй на день звільнення розрахункові кошти в сумі 9713(девять тисяч сімсот тринадцять)грн. 96коп. нарахованих без утримання податку й інших обов'язкових платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 квітня 2013 року по 24 липня 2015 року в розмірі 130806 (сто тридцять тисяч вісімсот шість) грн. без утримання податку й інших обов'язкових платежів, моральну шкоду в розмірі 2000(дві тисячі)грн. та понесені витрати по оплаті судової експертизи в розмірі 864(вісімсот шістдесят чотири)грн.46коп., всього 143 384грн.42коп.

Стягнути із Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради 1519 (одну тисячу пятсот девятнадцять) грн.90 коп. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді Бондаренко Н.В.

ОСОБА_3

ОСОБА_4