Справа № 159/4748/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Восковська О.А.
Провадження № 22-ц/773/534/17 Категорія: 47 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Стрільчука В.А., Бовчалюк З.А.,

секретар Концевич Я.О.

з участю: третіх осіб - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представників третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_5

представника відповідача - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Ковельської міської ради до ОСОБА_8 про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11, треті осіби, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_12, Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковельський житлово-будівельний комбінат» за апеляційною скаргою позивача Ковельської міської ради на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2017 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року Ковельська міська рада звернулась в суд з указаним позовом покликаючись на такі обставини.

Рішенням Ковельської міської ради Волинської області від 24.10.2003 року №13/14 було затверджено проект відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу переможцю земельного конкурсу для будівництва готельного комплексу по АДРЕСА_1 площею 3164 кв. м. та затверджено початкову ринкову вартість такої земельної ділянки в розмірі 212156 грн. 40 коп. На виконання вказаного рішення між представником Ковельської міської ради - завідувачем відділу по управлінню майном комунальної власності виконавчого комітету Ковельської міської ради ОСОБА_13 (продавцем) та переможцем конкурсу з продажу земельної ділянки комунальної власності та конкурентних засадах (земельних торгах) ОСОБА_8 (покупцем) 15.12.2003 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 в м.Ковелі площею 3164 кв.м. Зазначено, що за змістом договору купівлі-продажу земельної ділянки покупець зобов»язаний забезпечувати використання даної земельної ділянки за її цільовим призначенням. 17.02.2004 року ОСОБА_8 отримала Державний акт на право приватної власності на придбану земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням - для будівництва готельного комплексу. 03.04.2006 року власник земельної ділянки ОСОБА_8 уклала договір оренди цієї ділянки з ТзОВ «Ковельський житлово-будівельний комбінат», в особі його директора ОСОБА_14, строком на 3 роки, а, в подальшому, 20.11.2006 року сторони цього Договору уклали додаткову угоду до договору оренди, в якій визначили строк дії договору оренди 49 років. Позивач вказує, що 26.04.2007 року Ковельською міською радою було прийнято рішення №19/10 «Про надання земельних ділянок підприємствам, організаціям та підприємцям», згідно якого було затверджено документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки та зміни конфігурації земельної ділянки площею 3164 кв.м. по АДРЕСА_1, яка перебуває у власності гр.ОСОБА_8 з цільовим призначенням - для будівництва готельного комплексу та надано дозвіл ОСОБА_8 на складання проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення власної земельної ділянки площею 3164 кв.м. по АДРЕСА_1 в м.Ковелі для розташування 72-х квартирного житлового будинку на підставі містобудівного обгрунтування, затвердженого рішенням Ковельської міської ради №12/2 від 08.12.2006 року.

Рішенням Ковельської міської ради від 24.01.2008 року №30/10 затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, як такої, цільовим призначенням якої є розташування 72-х квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим готельно-торговим комплексом, - відповідно до рішення Ковельської міської ради від 26.04.2007 року №19/10 та 08.12.2010 року ОСОБА_8 отримала Державний акт НОМЕР_2 на право приватної власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_3), площею 3164 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - розташування 72-х квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим готельно-торговим комплексом.

Позивач вказує, що при укладенні договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, позивачем очікувалось використання власником такої земельної ділянки за її цільовим призначенням, а саме - для розташування 72-х квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим готельно-торговим комплексом. Однак, невиконання ТзОВ «Ковельський ЖБК» в особі його директора ОСОБА_14 своїх обов'язків перед інвесторами - фізичними особами, призвело до того, що будівництво такого житлового комплексу на спірній земельній ділянці не проводиться з вини орендаря, а відповідач, як власник спірної земельної ділянки, не використовує таку земельну ділянку за її цільовим призначенням, тобто, порушує умови Договору, що підриває авторитет органу місцевого самоврядування. Наведені обставини дають підстави вимагати розірвання договору купівлі-продажу ділянки від 15.12.2003 року та скасування Державного акта НОМЕР_2 від 08.12.2010 року на право приватної власності ОСОБА_8 на земельну ділянку площею 3164 кв.м. у АДРЕСА_1.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач Ковельська міська рада подала апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог у зв'язку з тим, що на даний час ОСОБА_8 відчужила земельну ділянку, а також позивач не довів істотного порушення відповідачем ОСОБА_8 умов Договору та завдання будь-якої шкоди Ковельській міській раді як правових підстав для розірвання Договору.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи, підтверджуються належними і допустимими доказами і ґрунтуються на Законі.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до протоколу №3 другого етапу конкурсу на право власності на земельну ділянку від 11.12.2003 року ОСОБА_8 визнана переможцем конкурсу та придбала земельну ділянку площею 3164 кв.м., що знаходиться у віданні Ковельської міської ради та розташована по АДРЕСА_1 за ціною 213500 грн.(а.с.8).

Як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.12.2003 року ВВА №639711, укладеного між представником Ковельської міської ради в особі завідувача відділом по управлінню майном комунальної власності виконавчого комітету Ковельської міської ради ОСОБА_13 (продавцем) та ОСОБА_8 (покупцем), продавець на підставі рішення Ковельської міської ради №13/14 від 24.10.2003 року зобов'язується передати у власність покупця земельну ділянку площею 3164 кв. м., що знаходиться у віданні Ковельської міської ради та розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва готельного комплексу.

Відповідно до п.4.1. Договору нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки та документи про оплату є підставою для видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку та його державної реєстрації. Такий Договір нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за №3008 (т.1 а.с.7 ).

Встановлено, що ОСОБА_8 оплатила повну вартість придбаної земельної ділянки у встановлений Договором строк, прийняла зазначену в Договорі земельну ділянку та оформила Державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_4 від 17.02.2004 року, з цільовим призначенням «для будівництва готельного комплексу» (т.1 а.с.17 ).

У розділі 3 Договору визначено права та обов'язки сторін. Зокрема у п.3.2. Договору серед інших обов'язків власника земельної ділянки передбачено його обов'язок забезпечувати використання земельної ділянки за цільовим призначенням.

Як убачається з договору оренди земельної ділянки від 03.04.2006 року, між ОСОБА_8, як власником земельної ділянки (орендодавцем) та ТзОВ «Ковельський житлово-будівельний комбінат» (орендарем) в особі його директора ОСОБА_14 було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 3 (три) роки, - який у подальшому було продовжено на строк до 49 років (згідно додаткової угоди від 20.11.2006 року до договору оренди від 03.04.2006 року), - згідно якого згадана вище земельна ділянка була передана орендодавцем в строкову оплатну оренду ТзОВ «Ковельський ЖБК», при цьому, орендар зобов'язувався використовувати таку земельну ділянку виключно за її цільовим призначенням - для будівництва готельного комплексу (т.1 а.с.9-11 ).

Врахувавши наведені обставини суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що укладення відповідачем договору оренди та додаткової угоди до такого Договору на більш тривалий термін, передача фізичною особою, яка придбала земельну ділянку за договором купівлі-продажу в оренду юридичній особі - ТзОВ «Ковельський ЖБК», який і мав би здійснювати будівництво готельного комплексу, указує на те, що відповідач вчинила дії для забезпечення використання належної їй на праві приватної власності земельної ділянки за її цільовим призначенням - для будівництва готельного комплексу, - як це передбачено умовами пункту 3.2. Договору купівлі-продажу від 15.12.2003 року. Про наведене також свідчить і складений після зміни цільового призначення земельної ділянки затверджений проект землеустрою від 17.07.2007 року щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_8 для розташування 72-х квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим готельно-торговим комплексом (т. І а.с.246-269).

Також встановлено, що Ковельський житлово-будівельний комбінат як орендар, приступив до будівництва на земельній ділянці по АДРЕСА_1 що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 08.05 2012 року, однак, порушив свої зобов'язання перед інвесторами, які у даній справі є третіми особами на стороні позивача (т.ІІ а.с.96).

Наведеним спростовуються доводи апелянта про порушення відповідачем зобов'язань щодо забезпечення цільового використання земельної ділянки.

Із змісту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що позивач вважає тотожними поняття «використання за цільовим призначенням» і «забезпечення використання за цільовим призначенням» земельної ділянки. У п 3.3 йдеться власне про зобов'язання ОСОБА_8 забезпечити використання земельної ділянки за цільовим призначенням, що і було виконано шляхом передачі земельної ділянки спеціалізованій організації для здійснення будівництва. При цьому у разі не здійснення обов'язку щодо «забезпечення», у п. 5.3 Договору передбачено обов'язок сторони усунути ці порушення. У Договорі сторони не передбачили такого порушення зобов'язання як підставу для розірвання Договору.

Водночас у пункті 3.3 Договору сторони визначили і права власника земельної ділянки, виокремивши, серед інших , право самостійно господарювати на земельній ділянці продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу.

Тобто, умови договору купівлі продажу не містять будь-яких обмежень прав власника щодо розпорядження земельною ділянкою.

Частиною І статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2016 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_12, відповідач відчужила належну їй на праві власності земельну ділянку площею 3164 кв. м., по АДРЕСА_1.

Тобто, на час розгляду справи судом першої інстанції договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 15.12.2003 року, про розірвання якого заявлено позов, втратив своє правове значення, припинив свою дію та як і припинено право власності відповідача на цю земельну ділянку. Припинений Договір не може бути розірваний.

Під час розгляду справи апеляційним судом позивач Ковельська міська рада подала клопотання про відкладення або зупинення провадження у даній справі до вирішення справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8, ОСОБА_12 про визнання договору купівлі продажу земельної ділянки недійсним.

Відмовляючи у задоволенні цього клопотання апеляційний суд виходив із відсутності передбачених п.4 ст. 201 ЦПК України правових підстав для зупинення провадження у справі.

Крім цього, відповідно до положень ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Оскільки такий позов на час розгляду справи судом першої інстанції не був поданий, це стало додатковою підставою для відмови у зупиненні провадження у справі.

З пояснень третіх осіб та їх представників вбачається, що на їх думку визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_8 продала земельну ділянку ОСОБА_12, дасть можливість захистити права інвесторів. Однак, у випадку задоволення судом такого позову, особи, які беруть участь у справі не позбавлені права звернення до суду про перегляд рішення апеляційного суду за нововиявленими обставинами за наявності для цього правових підстав.

Покликання Ковельської міської ради про невиконання відповідачем визначеної у Договорі від 15.12.2003 р. такої істотної умови як будівництво готельного комплексу, а після зміни цільового призначення земельної ділянки - 72 квартирного житлового будинку у визначений строк, що дає підстави для розірвання Договору, є суб'єктивним помилковим тлумаченням змісту цього правочину та закону у зв'язку з таким.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір не вважається укладеним.

Статтею 132 Земельного кодексу України в редакції 2001 року із змінами. внесеними 11.09.2003 року визначено істотні умови угод про перехід права власності на земельні ділянки.

Частиною 1 цієї статті визначено, що угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються.

Частина 2 ст. 132 ЗК України, чинної на час укладення договору передбачала, що. Угоди повинні містити:

а) назву сторін (прізвище, ім'я та по батькові громадянина, назва юридичної особи);

б) вид угоди;

в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо);

г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку;

ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки;

д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо);

е) договірну ціну;

є) зобов'язання сторін.

Отже, зобов'язання сторін є істотними умовами договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Виходячи з правової природи договору купівлі-продажу визначеної у ст.224 ЦК України в редакції 1963 року із змінами, внесеними згідно з Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 20.05.85 р. N 278-XI; Законом України від 15.07.94 р. N 107/94-ВР), чинній на час укладення Договору, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином законом визначені зобов'язання сторін у договорі купівлі-продажу, без яких Договір не може бути укладений, і ці зобов'язання зводяться до оплати покупцем вартості придбаного майна та передачі цього майна продавцем - покупцю

Аналогічні положення містить і чинна на даний час ст. 655 ЦК України.

Під час розгляду справи встановлено, що зобов'язання щодо сплати вартості придбаної земельної ділянки і її передачі покупцю у Договорі, укладеному між ОСОБА_8 і Ковельською міською радою передбачені і сторонами виконані.

При укладенні спірного Договору сторонами взагалі не було визначено строків та порядку виконання відповідачем пропозиції щодо здійснення побудови готельного комплексу, також не передбачена і така істотна умова Договору, як зобов'язання ОСОБА_8 здійснити будівництво готельного комплексу протягом 2-х років з часу набуття земельної ділянки у власність, про що свідчить його зміст (т.ІІ а.с.143).

З протоколу № 2 першого етапу конкурсу на право власності на земельну ділянку від 04.12.2003 року, протоколу № 3 другого етапу конкурсу на право власності на земельну ділянку від 11.12.2003 року, заяви ОСОБА_8 від 28.11.2003 року на ім'я Голови конкурсної комісії вбачається, що ОСОБА_8 як учасник, що зареєструвався для участі у конкурсі, подала передпроектну пропозицію будівництва готелю з рестораном у якій зазначила, що будівництво готелю буде здійснено протягом двох років з часу отримання земельної ділянки у власність. Про таку пропозицію йдеться і в протоколі № 3. У п.1.2 Договору передбачено, що протокол № 3 є невід»ємною частиною цього Договору. (т.ІІ а.с.143, 145,146, 147, 157). Сукупний аналіз цих доказів указує на те, що ОСОБА_8, як учасник конкурсу на право власності на земельну ділянку, подала свої пропозиції в межах проведення конкурсу, однак зобов'язань на себе не брала. Такі зобов'язання, у тому числі щодо строків будівництва, сторони могли передбачити у Договорі, проте, цього зроблено не було.

Додатковим підтвердженням відсутності зобов'язань за Договором щодо строків будівництва готельного комплексу є прийняття Ковельською міською радою рішення від 24.01.2008 року № 30/10 про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового використання власної земельної ділянки, згідно з яким змінено цільове використання земельної ділянки по АДРЕСА_1 для розташування 72-квартирного будинку з вбудовано-прибудованим готельно-торговим комплексом. На час прийняття цього рішення ОСОБА_8 так і не приступила до будівництва готельного комплексу, однак це не стало перешкодою для зміни цільового призначення земельної ділянки та видачі нового Державного акта на право власності на земельну ділянку від 08.12.2010 року. При прийнятті Ковельською міською радою цього рішення не обговорювалось питання щодо строків будівництва 72 квартирного житлового будинку (т.І а.с.18, т.ІІ а.с.15).

У позовній заяві Ковельська міська рада правовою підставою для розірвання Договору зазначила ст. ст. 651, 653 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Виходячи із наведених позивачем підстав позову та норм права, на які він послався, до предмета доказування у даному випадку входить не тільки порушення самого договору, але і встановлення істотності зазначених порушень договору, тобто наявності у порушеннях характеру таких, що значною мірою позбавило сторону, і зокрема, позивача того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Із умов Договору не вбачається, що Ковельська міська рада розраховувала на інше, ніж передбачено в цьому Договорі. А в Договорі, зокрема, передбачено предмет Договору, ціна та умови оплати, права та обов'язки сторін, перехід права власності, розгляд спорів та інші умови.

Позивачем у розумінні вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не було подано доказів на підтвердження не тільки істотності порушення даного Договору, а порушення умов Договору в цілому, відповідно не доведено, що внаслідок такого порушення Ковельській міській раді як стороні Договору було завдано шкоду та внаслідок цієї шкоди вона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні Договору, оскільки за договором купівлі-продажу, як це визначено ст. 655 ЦК України, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Саме на це розраховувала міська рада виходячи із змісту Договору. Іншого у цьому правочині не зазначено.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що Договір був укладений з метою будівництва нового об'єкта інфраструктури міста - готельного комплексу для задоволення потреби територіальної громади м. Ковеля. Однак таке твердження є надуманим, оскільки саме така мета його укладення у визначених сторонами умовах Договору не передбачена, а виходячи із правової природи договору купівлі-продажу і змісту Договору мета кожної із сторін була досягнута - Ковельська міська рада продала земельну ділянку комунальної власності, одержавши до місцевого бюджету додаткові кошти, а гр-ка ОСОБА_8 набула у власність земельну ділянку з відповідним цільовим призначенням, визначеним Ковельською міською радою.

При цьому апелянт суб'єктивно помилково ототожнює поняття - «цільове призначення земельної ділянки» і «мета договору».

Мета договору купівлі-продажу земельної ділянки нерозривно пов'язана із правовою природою такого договору, і як зазначено вище, була досягнута продавцем і покупцем відповідно шляхом продажу однією із сторін і придбанням іншою. Іншої мети сторони у договорі купівлі-продажу не обумовлювали.

Відповідно до статей 18-20 Земельного кодексу України, кожна земельна ділянка, незалежно від форми власності чи використання, має конкретне цільове призначення. Під цільовим призначенням земельної ділянки слід розуміти встановлені законодавством та конкретизовані відповідними органами влади допустимі межі використання земельної ділянки громадянами та юридичними особами. Іншими словами, цільове призначення земельної ділянки визначає той спосіб її використання, який встановлено для цієї ділянки.

Для спірної земельної ділянки визначене цільове призначення - будівництво 72 квартирного житлового будинку з вбудованим готельно-торговим комплексом і іншим способом вона не може використовуватись.

Докази того, що земельна ділянка по АДРЕСА_1, використовується іншим способом, відсутні.

Відповідно до положень статті 3 Цивільного Кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ковельська міська рада не подала доказів на підтвердження порушення, невизнання чи оспорювання її прав, та не довела належними та допустими доказами, що у разі розірвання Договору будуть відновлені права та інтереси територіальної громади.

У суді апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що у разі розірвання Договору, земельна ділянка буде повернута у власність територіальної громади, що дасть можливість міській раді підшукати інвестора та збудувати 72-квартирний будинок, і таким чином захистити права третіх осіб, які вклали свої кошти у таке будівництво, уклавши Договір з ТзОВ «Ковельським ЖБК».

Однак, такі твердження є помилковими, оскільки положеннями ст.653 ЦК України не передбачено такого правового наслідку розірвання договору, як повернення одержаного за договором, а розірвання договору у судовому порядку передбачає припинення його дії на майбутнє, виникнення права на відшкодування заподіяних збитків.

Крім вимоги про розірвання Договору, позивач просив скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_8 08.12.2010 року, зазначаючи, що він є похідним від Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.12.2003 року, пославшись при цьому на положення п. «ґ» ст. 141, п. «а» ст. 143 Земельного Кодексу.

У зв'язку з такими доводами необхідно зазначити, що пунктом «ґ» ст.141 ЗК України визначено підстави припинення права користування земельною ділянкою, у той час як відповідач був власником земельної ділянки, а норми ст.143 Земельного Кодексу застосовуються у сукупності з положеннями ст.144 цього Кодексу у разі пред'явлення позову про припинення права на земельну ділянку. Таких вимог позивач не заявляв.

Заявлені позивачем вимоги про розірвання Договору та про скасування Державного акта є самостійними, вирішення однієї із них не тягне за собою аналогічне вирішення іншої вимоги. У позовній заяві позивач не зазначив ні правових підстав, ні обставин, які б слугували підставою для скасування Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_8 За таких обставин суд першої інстанції правомірно відмовив і в задоволенні цих позовних вимог.

Під час розгляду справи апеляційним судом представником третьої особи - ОСОБА_4 подана заява про встановлення нікчемності правочину - Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.12.2003 року.

Мотиви цієї заяви зводяться до того, що на час укладення спірного Договору ОСОБА_8 була суб'єктом підприємницької діяльності, тобто мала спеціальну правосуб'єктність. Зауважує, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено з фізичною особою. Покликаючись на положення чинних на час укладення Договору статтей 134,135 ЗК України , доводить, що земельні ділянки комунальної власності підлягали продажу лише суб'єктам підприємницької діяльності на конкурентних засадах. Вважає, що договір купівлі-продажу є нікчемним відповідно до ст. 228 ЦК України, оскільки порушує публічний порядок.

Доводи представника третьої особи - ОСОБА_4 є помилковими у зв'язку з таким.

Відповідно до ч. І ст. 127 ЗК України 2001 року в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу, органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності громадянам та юридичним особам, які мають право на набуття земельних ділянок у власність, а також іноземним державам відповідно до цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що продаж земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам здійснюється на конкурентних засадах (аукціон, конкурс), крім викупу земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що є власністю покупців цих ділянок.

Тобто нормами цієї статті передбачався продаж земельних ділянок комунальної власності, до яких і відносилась спірна земельна ділянка, як громадянам, так і юридичним особам. При цьому ця норма Закону не розмежовує громадян фізичних осіб і громадян-суб'єктів підприємницької діяльності, відтак підлягає до застосування в обох випадках.

Водночас стаття 134 ЗК України 2001 року в редакції, чинній на час укладення договору, на які посилається представник третьої особи, яка слідує за ст. 127, конкретизує порядок продажу земель комунальної власності суб'єктам підприємницької діяльності.

Це вбачається з її назви «Обов'язковість продажу земельних ділянок державної або комунальної власності на конкурентних засадах», а її диспозиція передбачає, що земельні ділянки державної або комунальної власності, призначені для продажу суб'єктам підприємницької діяльності під забудову, підлягають продажу на конкурентних засадах (земельні торги).

Наведеним спростовуються доводи представника, що земельна ділянка комунальної власності могла бути відчужена лише суб'єкту підприємницької діяльності.

Жодних обставин, які б свідчили, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15.12.2003 року порушує публічний порядок, зокрема, був спрямований на незаконне заволодіння майном територіальної громади, що могло б слугувати для висновку про його нікчемність, у справі не встановлено. Цей Договір є укладеним, виконаний сторонами, про що свідчать наведені вище докази.

Крім того, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідного спору. Такий спір відсутній.

Оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15.12.2003 року нотаріально посвідчений, вимог про визнання його недійсним не заявлялось, він є укладений та виконаний сторонами, більше того, вимога про його розірвання з підстав порушення зобов'язань є предметом спору, не підлягає до задоволення подана представником третьої особи ОСОБА_4 письмова заява від 01.08.2017 року про виключення цього Договору з числа доказів. Наведені у письмовій заяві мотиви, за наявності для цього підстав, передбачених законом, можуть слугувати для вимог про визнання Договору недійсним.

Апелянт покликався на те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у витребуванні доказів, у наданні матеріалів для ознайомлення, тому судом апеляційної інстанції клопотання як позивача, так і третіх осіб і їх представників були задоволені, докази витребувані і досліджені, матеріали цивільної справи у повному обсязі неодноразово надавались для ознайомлення, таким чином забезпечено особам, які беруть участь у справі, реалізацію їх процесуальних прав.

Та обставина, що відповідач подав докази про відчуження земельної ділянки не в попередньому засіданні, а під час розгляду справи, і такий доказ був прийнятий судом, не слугує підставою для скасування рішення суду.

Із змісту мотивувальної частини рішення (т. І абз.9 а.с.297) вбачається, що суд відмовив у задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю. Саме до цього зводяться мотиви суду першої інстанції. Тому помилкова вказівка суду про пропуск строку позовної давності, ураховуючи правильність вирішення спору, не впливає на законність рішення і не може слугувати підставою для скасування рішення суду.

Представник третьої особи ОСОБА_5 у клопотанні від 01.08.2017 року помилково тлумачить подання ОСОБА_8 позову про розірвання договору оренди доказом визнання нею зобов'язань за договором купівлі-продажу щодо здійснення будівництва, оскільки як з адресованого ліквідатору ТзОВ «Ковельський ЖБК» листа, так і з позовної заяви вбачається, що підставою таких вимог є систематичне невиконання стороною умов договору оренди в частині повного та своєчасного внесення орендної плати (т.ІІ а.с. 190-192)

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що викладені в апеляційній скарзі доводи не містять правих підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 303, 304, 307,308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу позивача Ковельської міської ради відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2017 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: