Справа № 297/2201/17
20 листопада 2017 року м. Берегово
Берегівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого Фейір О. О., при секретарі Кузьма Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою м. Берегово, вул. Фюзеш, 22, Закарпатської області.
Позовні вимоги мотивовано тим, що вищевказаний будинок належить позивачу на праві приватної власності в цілому, де вона проживає разом зі своїм чоловіком та сином ОСОБА_3 В даному будинку зареєстрований також і інший син позивача ОСОБА_2, однак такий більше 2 років в будинку не проживає, а проживає зі своєю співмешканкою за іншою, невідомою позивачу, адресою. Оскільки відповідач добровільно не бажає знятися з реєстрації місця проживання в будинку за вказаною адресою, що порушує права позивача на отримання субсидії, а також завдає незручності по оплаті комунальних послуг, ОСОБА_1 просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою м. Берегово, вул. Фюзеш, 22, Закарпатської області.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, але подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а. с. 18).
Представник позивача в судове засідання також не зявився, подавши заяву про розгляд даної справи без його участі. Позов підтримує та просить задовольнити (а. с. 26).
Відповідач ОСОБА_2 в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України за місцем реєстрації, про час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не зявився, заяв про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило (а. с. 23).
Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, оцінивши докази позивача на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного.
Ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317 ЦК України передбачають здійснення власником права власності за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до доданої позивачем копії Свідоцтва про право власності на житло від 30.12.1994 року, виданого згідно з розпорядженням представництва фонду державного майна України в Берегівському районі за № 915-Ж (далі Свідоцтво), житловий будинок № 22 по вул. Фюзеш в м. Берегово належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 (а.с.5).
Згідно з ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
З копії Свідоцтва вбачається, що будинок був приватизований згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Так, відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється, зокрема, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.
Отже, з вищенаведеного вбачається, що крім позивача ОСОБА_1, власником житлового будинку № 22 по вул. Фюзеш в м. Берегово є ще, як мінімум, один член її сімї.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Але, згідно з ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
З позовної заяви ОСОБА_1 та доданих до неї матеріалів, не вбачається, що позивач разом з іншим співвласником спірного будинку користується та розпоряджається даним нерухомим майном спільно.
Частинами 1 та 2 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 не надала суду докази щодо співвласників житлового будинку № 22 по вул. Фюзеш в м. Берегово, а також докази щодо спільного володіння, користування та розпоряджання вказаним будинком з іншими співвласниками, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 369, 391 ЦК України, ст. ст. 57-60, 208, 224-226, 292, 294 ЦПК України,
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити повністю.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії, до апеляційного суду Закарпатської області через цей районний суд.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя ОСОБА_4.