Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів - Бондаренко Н.В., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання - Пиляй І.С.,

з участю: представника позивачки - ОСОБА_1,

представника відповідачки - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Сарненського районного суду від 22 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Сарненського районного суду від 22 квітня 2016 року позов задоволено частково: встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 28 березня 1991 року по 9 травня 2014 року включно. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання нежитлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і визнання за нею права спільної часткової власності на ? частину цієї нерухомості відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 884, 30 грн. неповністю сплаченого судового збору.

Вважаючи рішення суду в частині відмови в задоволенні позову незаконним, необґрунтованим, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на недотримання судом вимог ст.ст. 60, 70, ч.1 ст.71, ст. 74 СК України, ст. 368 ЦК України, а також п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Стверджує, що зазначеними нормами передбачений обов'язок суду при вирішенні спорів між подружжям про майно, встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Покликається на ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, за положеннями якої спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштам, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вказує, що судом не надано належної оцінки роз'ясненням Міністерства юстиції України від 14.01.2011 року,

__________________________________________________________________________Справа № 572/3747/15-ц Головуючий в суді І інстанції - Власик Н.М.

Провадження № 22-ц 787/1679/2017 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

згідно яких суб'єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи; при цьому правовий статус фізичної особи-підприємця не пливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності. Звертає увагу на рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року № 17-рп/2012, котрим встановлено, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за ч.1 ст. 61 СК України. Заперечує висновок суду про те, що кошти, за які будувався спірний об'єкт нерухомості, належали ОСОБА_4, адже надані ним кредитні договори були укладені не як суб'єктом підприємницької діяльності. Додає, що на будівництво спірного приміщення спрямовувались їх спільні кошти та зусилля, що стверджується і показаннями свідків. Крім того, за кредитні кошти було придбано вантажний автомобіль. Наполягає на відсутності доказів того, що спірна нерухомість набута за особисті кошти відповідача. З наведених підстав просить змінити рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та визнати нежитлову нерухомість, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності, визнавши за нею право спільної часткової власності на ? частину спірної нерухомості, а врешті рішення залишити без змін.

Зазначене судове рішення оскаржувалося стороною позивача в апеляційному та касаційному порядку.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 23 червня 2016 року рішення Сарненського районного суду від 22 квітня 2016 року змінено: визначено час проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу замість "з 28 березня 1991 року по 9 травня 2014 року" на "з 1 січня 2004 року по 9 травня 2014 року", а в решті - залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року рішення Апеляційного суду Рівненської області від 23 червня 2016року в частині вимог про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю скасовано і справа в цій частині направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Апеляційного суду Рівненської області від 23 червня 2016 року залишене без змін.

При розгляді справи колегія суддів враховує положення ч. 4 ст. 338 ЦПК України, відповідно до якої висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Судом встановлено, що 11 квітня 1990 року шлюб, зареєстрований між сторонами, розірвано.

Із 28 березня 1991 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знову почали проживати разом та вести спільний побут, однак своїх відносин в органах РАЦСу не реєстрували. Протягом спільного проживання та ведення спільного побуту сторони в інших зареєстрованих шлюбах не перебували.

Наведені обставини сторонами не заперечуються.

Під час спільного проживання без реєстрації шлюбу у сторін народилося 23 вересня 1995 року двоє дочок (а.с. 9, 10; т. 1).

Факт проживання сторін однією сім'єю встановлений судом і рішення суду в цій частині набрало законної сили.

Спірні відносини виникли між ними з приводу права на об'єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, що було набуте саме за час спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу.

Встановлено, що протягом спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу як ОСОБА_4, так і ОСОБА_3 були зареєстровані як фізичні особи - підприємці і на законних підставах займалися господарською діяльністю.

Суди встановили, що спірне нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 було побудовано відповідачем як підприємцем з цільовим призначенням нерухомості - для здійснення підприємницької діяльності.

Обставина отримання ОСОБА_4 грошових коштів на його будівництво стверджується кредитними договорами, укладеними ним з банками.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке використовується для господарської діяльності фізичної особи - підприємця, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Рішенням Конституційного Суду України від 19.09.2012 року № 17-рп/2012 встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст. 61 СК України - статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказане рішення слід розуміти і щодо фізичної особи-підприємця, майно якого також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дане рішення Конституційного Суду України, яким було роз'яснено положення ч.1 ст. 61 СК України, слід розуміти так, що майно приватного підприємства та майно фізичної особи-підприємця, оскільки йдеться про право для здійснення підприємницької діяльності, - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів вважає, що кошти, за які будувався спірний об'єкт нерухомості, належали ОСОБА_4 не як суб'єкту підприємницької діяльності, а як фізичній особі.

Наявні в матеріалах справи кредитні договори, зокрема кредитний договір № 65207С76 від 19.10.2007р., № 65208С41 від 03.06.2008р., свідчать, що він був укладений між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_4 як фізичною особою (а.с. 123, 146).

Окрім цього, місцевим судом були допитані свідки, які також підтвердили, що на будівництво спірного приміщення спрямовувались спільні кошти та зусилля подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

За наведених обставин та враховуючи вищеперелічені вимоги законодавства, колегія суддів приходить до переконання про помилковість висновку місцевого суду щодо безпідставності вимог позивачки в частині визнання права спільної сумісної власності на нежитлову нерухомість за адресою : АДРЕСА_1, та визнання за нею права на 1/2 її частину.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б безспірно свідчили про те, що спірна нерухомість набута за особисті кошти ОСОБА_4, не надано та судом їх також не здобуто.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, невірно застосував норми законодавства до спірних правовідносин, в зв'язку із чим прийняв незаконне рішення в частині визнання спірного майна об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на ? його частину за позивачкою, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За наведеного, на користь позивачки з відповідача підлягають стягненню судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого за подачу позовної заяви (487,20 грн.) та апеляційної скарги (803,88 грн.) в сумі 1 291,08 грн. (т. 1 а.с. 2, т. 2 а.с. 44а).

Керуючись ст. ст.307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду від 22 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання нерухомого майна об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на ? його частину - скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину цього майна задовольнити.

Визнати нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати в сумі 1 291 (одна тисяча двісті дев'яносто одна) гривня 08 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Бондаренко Н.В.

підпис Шеремет А.М.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.