РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.11.2017 року Провадження №2/425/489/17
Справа №425/1801/17
місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді - Романовського Є.О.

за участю секретаря - Вада Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рубіжному Луганської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного закладу «Луганський державний медичний університет» про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що у період з 01.12.2014 року по 10.05.2017 рік працювала в державному закладі «Луганський державний медичний університет» на посаді бухгалтера І категорії бухгалтерської служби. З 27.04.2017 року вона проходить службу у Збройних Силах України на підставі контракту, про що повідомила відповідача, однак наказом ректора Державного закладу «Луганський державний медичний університет» Іоффе І.В. від 10.05.2017 року № 131/к з посиланням на п. 3 ст. 36 КЗпП України її звільнено із займаємої посади, про що остання дізналася 21.06.2017 року з листа відповідача та того ж дня в адміністрації учбового закладу отримала трудову книжку та копію вищевказаного наказу.

На підставі вищевикладеного, просить суд:

- визнати незаконним та недійсним наказ ректора Державного закладу «Луганський державний медичний університет» Іоффе І.В. від 10.05.2017 року № 131/к про звільнення її з посади бухгалтера І категорії бухгалтерської служби Державного закладу «Луганський державний медичний університет»;

- поновити її на вказаній посаді, а оскільки вона виконує громадський обов`язок, зберегти за нею вказане робоче місце на час виконання громадського обов`язку;

- зобов`язати Державний заклад «Луганський державний медичний університет» виплатити їйсередній заробіток за час вимушеного прогулу.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, а також надав до суду клопотання про поновлення строків звернення до суду для захисту порушених цивільних прав, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачем порушено порядок та процесуальний строк вручення позивачу трудової книжки та наказу про звільнення, а також не враховані вимоги ст. 263 ЦК України, а саме, що перебіг позовної давності зупиняється якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, а також надав до суду заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України мотивуючи свої заперечення тим, що позивач отримала трудову книжку з записом про звільнення особисто 19.06.2017 року, однак до суду із позовом звернулася лише 20.07.2017 року, пропустивши місячний строк звернення до суду, передбачений ч. 1

ст. 233 КЗпП України.

Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорту (а.с. 6-7).

Згідно відповіді на адвокатський запит тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 04.07.2017 року № 313/11/5413 на теперішній час в Україні діє особливий період, дія якого з моменту оголошення Указом Президента України від 17.03.2014 року № 303 по теперішній час не припинялася (а.с. 10-11).

24.04.2017 року наказом від 24.04.2017 року № 117/к першого проректора з науковопедагогічної роботи Державного закладу «Луганський державний медичний університет» Давиденко Т.П. увільнено від роботи 24.04.2017 року, 25.04.2017 року для оформлення обліково-військових документів, проходження медичного огляду із збереженням місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати (а.с.48).

27.04.2017 року ОСОБА_1 уклала контракт з ТВО Командира військової частини НОМЕР_2 про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу протягом трьох років (а.с. 28-31).

ОСОБА_1 10.05.2017 року звільнена з посади бухгалтера І категорії бухгалтерської служби Державного закладу «Луганський державний медичний університет» у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом п. 3 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу від 10.05.2017 року № 131/к з виплатою компенсації за невикористану відпустку 10 календарних днів, що підтверджується трудовою книжкою серія НОМЕР_3 від 16.07.2003 року та наказом ректора Державного закладу «Луганський державний медичний університет» І.В. Іоффе від 10.05.2017 року № 131/к (а.с. 12-22, 32, 47, 80).

Згідно листа від 15.05.2017 року № 2084 Державному закладу «Луганський державний медичний університет» РубіжанськоКремінським об`єднаним міським військовим комісаріатом було роз`яснено, що за ОСОБА_1 на підставі ч. ч. 3, 4

ст. 119 КЗпП України зберігається місце роботи, а тому її звільнення є незаконним, на що отримана відповідь, згідно якої РубіжанськоКремінському об`єднаному міському військовому комісаріату доведено до відома, що згідно п. 1 зазначеного вище контракту ОСОБА_1 бере на себе зобов`язання: проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку Контракту, а вразі настання особливого періоду понад установлений строк Контракту, тобто особливий період відсутній, а ОСОБА_1 проходить військову службу згідно п. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: «військова служба за контрактом осіб рядового складу», тому рішення щодо звільнення ОСОБА_1 прийнято законно та у разі не згоди з вказаним рішенням вона має право звернутися до суду (а.с. 23-25,33-35).

Відповіддю від 10.05.2017 року № 2006 РубіжанськоКремінським об`єднаним міським військовим комісаріатом на запит Державного закладу «Луганський державний медичний університет» від 27.04.2017 року № 453 було повідомлено, що у листі Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 01.10.2015 року та Указу Президента від 17.03.2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» в Україні настав особливий період, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході Україні, а також, що ОСОБА_1 направлена до учбового центру ЗСУ у військову частину НОМЕР_4 , смт. Старичі Львівської області (а.с. 26-27, 37).

15.05.2017 року ОСОБА_1 надіслані повідомлення № 490 та № 491 від Державного закладу «Луганський державний медичний університет» про необхідність отримання у відділі кадрів університету трудової книжки, у зв`язку зі звільненням 10.05.2017 року за п. 3 ст. 36 КЗпП України (вступ на військову службу) (а.с. 36, 49-50).

Згідно довідки, наданої Державним закладом «Луганський державний медичний університет» від 17.08.2017 року № 158, ОСОБА_1 фактично отримала заробітню плату за період січень 2017 року по травень 2017 року включно у розмірі 14 964,54 грн. (а.с. 58).

ОСОБА_1 отримала трудову книжку 19.06.2017 року, що підтверджується її підписом в особовій картці працівника в графі «Додаткові відомості» (а.с.69).

ОСОБА_1 має пільгт, встановленні законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_5 (а.с.75).

Довідкою від 29.08.2017 року № 03/140 керівника військової частини НОМЕР_6 підтверджується участь ОСОБА_1 з 04.06.2017 року та по теперішній час в антитерористичній операції (бойових діях) у Луганській та Донецькій областях (а.с.74).

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору, крім іншого є, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно ст. 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.

Згідно з частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Пункт 10 Прикінцевих положень Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначає, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 01.12.2014 року займала посаду бухгалтера І категорії бухгалтерської служби в Державному закладі «Луганський державний медичний університет».
27 квітня 2017 року ОСОБА_1 добровільно взяла на себе обов`язок проходити військову службу у Збройних Силах України і підписала контракт з Міністерством оборони України: військовою частиною НОМЕР_2 про проходження громадянкою України військової служби у Збройних Силах України протягом строку контракту (три роки), а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту та 10.05.2017 року на підставі наказу № 131/к була звільнена відповідачем з роботи у зв`язку із проходженням військової служби у Збройних силах України осіб рядового складу від 27.04.2017 року.
Позивач вважає, що відповідач не дотримався вимог закону щодо збереження за нею робочого місця та виплати середнього заробітку на час проходження військової служби за контрактом, чим порушив положення ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст. 119 КЗпП України.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).
Згідно статті 1 Закону України «Про оборону України», особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначає, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 "Про часткову мобілізацію", затвердженого встановленим порядком, оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з чим в Україні настав особливий період.
За висновками, викладеними у рішенні Вищого адміністративного Суду України від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14 у справі за позовом до Президента України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Враховуючи викладене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період, який діє в Україні з 17 березня
2014 року.
Оскільки встановлено, що особливий стан в країні діє дотепер і рішення про його припинення не виносилося, то рішення відповідача про звільнення позивача з роботи у зв`язку з тим, що на момент укладання нею контракту про проходження військової служби в Збройних силах України особливий період не діяв, є невірним.
Згідно з положеннями ч.2 ст.119 КЗпП України, передбачені законом гарантії стосуються осіб, які прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.
Зважаючи на кризову ситуацію, що виникла на сході України у квітні 2014 року та безпосередньо загрожувала національній безпеці України, відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від
13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" було розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
Період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року
№ 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України
(ст.1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»).
На цей час проведення Антитерористичної операції триває і наразі існує кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України.
Згідно ст. 4 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України», зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України" щодо вдосконалення координації і контролю у сфері національної безпеки і оборони від 25 грудня 2014 року, кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні".
Згідно ст. 1 Закону України «Про основи національної безпеки України» національна безпека - захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, прикордонної діяльності та оборони, міграційної політики, охорони здоров`я, освіти та науки, науково-технічної та інноваційної політики, культурного розвитку населення, забезпечення свободи слова та інформаційної безпеки, соціальної політики та пенсійного забезпечення, житлово-комунального господарства, ринку фінансових послуг, захисту прав власності, фондових ринків і обігу цінних паперів, податково-бюджетної та митної політики, торгівлі та підприємницької діяльності, ринку банківських послуг, інвестиційної політики, ревізійної діяльності, монетарної та валютної політики, захисту інформації, ліцензування, промисловості та сільського господарства, транспорту та зв`язку, інформаційних технологій, енергетики та енергозбереження, функціонування природних монополій, використання надр, земельних та водних ресурсів, корисних копалин, захисту екології і навколишнього природного середовища та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам.
Стаття 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" передбачено такий захід, як демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію та штати мирного часу.
Зі змісту контракту, який укладений ОСОБА_1 27.04.2017 року вбачається, що контракт діє протягом трьох років, або після закінчення особливого періоду, у разі досягнення військовослужбовцем граничного віку перебування на військовій службі, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби за віком.
Згідно зі статтею 11 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою приймає Президент України.
На цей час відповідних рішень Президентом України не приймалося.
Дослідивши наявні у справі докази суд дійшов висновку, що позивач уклала контракт під час дії кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, а особливий період в Україні не скасовано. На час дії контракту, як військовослужбовець, ОСОБА_1 користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч. ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України.
З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що звільнення позивача із займаної посади було проведено відповідачем з порушенням вимог ст. 119 КЗпП України, тому відповідно до положень ст. 235 КЗпП України позивач, який виконує свій громадський обов`язок по захисту Вітчизни, підлягає поновленню на роботі зі стягненням з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Твердження представник відповідача, що позивач пропустила строк звернення до суду передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, спростовується наступним.
Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Встановлено, що звільнення позивача відбулося 10.05.2017 року, повідомлення про звільнення за п. 3 ст. 36 КЗпП України ОСОБА_1 направлено 15.05.2017 року, однак трудову книжку та наказ про звільнення вона отримала 19.06.2017 року, а до суду з позовом про поновлення на роботі позивач звернулася 20.07.2017 року.
За положеннями ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.

Оскільки ОСОБА_1 з 27.04.2017 року і на момент звернення до суду з даним позовом продовжувала проходження військової служби, суд вважає, що позивач з поважних причин пропустила строк звернення до суду, а тому, заява представника позивача про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою для захисту порушених цивільних прав підлягає задоволенню, а заява представника відповідача (а.с.72).
Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Визначаючи розмір середнього заробітку позивача, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 та представленими відповідачем даними про розмір заробітної плати ОСОБА_1 безпосередньо перед звільненням.
Так, відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середнього динна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.
Положеннями розділу III Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню, зокрема при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Зважаючи, що позивач звільнений у травні 2017 року, для обчислення суми середньоденної заробітної плати слід враховувати виплати за останні два календарні місяці, що передують звільненню, тобто березень квітень 2017 року та кількість відпрацьованих робочих днів у цьому періоді.
З наданої представником відповідача довідки вбачається, що у березні 2017 року позивач відпрацювала 22 робочих дні, у квітні 2017 року відпрацювала 20 робочих днів. При цьому позивачу була нарахована заробітні плата у березні 2017 року у сумі
5 080,00 грн., а у квітні 2017 року 3 458,59 грн. Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 203,30 грн. (5 080,00 + 3 458,59 = 8 538,59 : 42).
Період вимушеного прогулу становить 143 робочих дні з 10.05.2017 року до 29.11. 2017 року.
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається в сумі 29 071,90 грн. (203,30х143) і ця сума підлягає стягненню з Державного закладу «Луганський державний медичний університет» на користь ОСОБА_1 з відрахування прибуткового податку й інших обов`язкових платежів за роз`ясненнями, викладеними у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».
Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
На підставі ст. 367 ЦПК України, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення її на роботі на посаді бухгалтера першої категорії бухгалтерської служби Державного закладу «Луганський державний медичний університет» з 10 травня 2017 року, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 4 269,30 грн. (5 080,00 + 3 458,59):2), з відрахування прибуткового податку й інших обов`язкових платежів.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 73, 212-215, 218, 367 Цивільного процессуального кодексу України, суд,-
В И Р І Ш И В:
Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду за захистом свого порушеного права.
Позов ОСОБА_1 до Державного закладу «Луганський державний медичний університет» про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати наказ ректора Державного закладу «Луганський державний медичний університет» від 10.05.2017 року № 131/к про звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера І категорії бухгалтерської служби Державного закладу «Луганський державний медичний університет» у звязку зі вступом на військову службу за контрактом п. 3 ст. 36 КЗпП України.
Поновити ОСОБА_1 на посаді бухгалтера І категорії бухгалтерської служби Державного закладу «Луганський державний медичний університет» з 10 травня 2017 року та зберігти за нею вказане робоче місце на час виконання громадського обов`язку.
Стягнути з Державного закладу «Луганський державний медичний університет» (місце знаходження: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Будівельників, 32, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_7 ) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 29 071 (двадцять дев`ять тисяч сімдесят одна гривня) 90 копійок (з відрахуванням прибуткового податку й інших обов`язкових платежів).
Стягнути з Державного закладу «Луганський державний медичний університет» (місце знаходження: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Будівельників, 32, ) на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень на такі реквізити: отримувач коштів ГУК у м. Києві /м. Київ/ 22030106, , банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача 820019, рахунок отримувача 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106.
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 4 066 (чотири тисячі шістдесят шість гривень) 00 копійок (з відрахуванням прибуткового податку й інших обов`язкових платежів) допустити до негайного виконання.
Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Луганської області шляхом подання апеляційної скарги через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Є.О. Романовський