Ухвала іменем україни
26 липня 2017рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКоротуна В.М.,
суддів: Карпенко С.О., Кафідової О.В.,Фаловської І.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10, відділу реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управлінні юстиції у м. Києві, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Ліана Володимирівна, орган опіки і піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в особі служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про встановлення батьківства, зобов'язання вчинити певні дії та визнання права власності в порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що його мати ОСОБА_12 проживала однією сім'єю та перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, в результаті яких народився він - ОСОБА_6.

Запис про батька відділом реєстрації актів цивільного стану дитини було здійснено зі слів матері як «ОСОБА_5». ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_13 помер. Зазначає, що останніх 6 років він тісно спілкувався з батьком, у перші 3 роки його життя та з 2008 року і по день смерті батько перебував у близьких родинних стосунках з ним та його матір'ю, а з 2008 року проживав спільно однією сім'єю з його матір'ю ОСОБА_12, вони вели спільне господарство. ОСОБА_13 визнавав себе його батьком, перші роки життя піклувався про нього, займався його вихованням та утримував його, а тому після смерті батька він є спадкоємцем та має право на спадщину на рівні з іншими дітьми ОСОБА_13

З урахуванням викладеного та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 просив суд: встановити факт, що ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Києва, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, є рідним батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3; зобов'язати відділ державної реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві внести відповідні зміни до актового запису про народження від 18 березня 1993 року № 320, складеного Харківським відділом записів актів громадянського стану м. Києва на ОСОБА_6, а саме вказати батьком дитини - ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати право ОСОБА_6 на спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, а саме на: ј частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1; 1/4 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_2; 1/4 частини приватного будинку в с. Сичівка Димерського району Київської області; визнати за ним право власності на вищевказане нерухоме майно.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження спільного проживання та ведення спільного господарства матір'ю позивача та ОСОБА_13 до народження позивача, спільного виховання чи його утримання, а також не надано беззаперечних доказів, що підтверджують визнання ОСОБА_13 за життя свого батьківства щодо позивача.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна погодитись з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_3, батьками вказані: ОСОБА_14, ОСОБА_12, про що Харківським відділом ЗАГС в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис № 320 (а. с. 12, т. 1).

ОСОБА_6 вказував про те, що запис про батька вчинено відповідно до ст. 55 КЗпШС України. Своїм біологічним батьком позивач вважає ОСОБА_13, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, та після смерті якого відкрилась спадщина.

Згідно з висновком експерта відділення судово-медичної генетичної ідентифікації від 18 вересня 2014 року молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_13 стосовно ОСОБА_6 складає величину не менш ніж 99,99 %. Таким чином, біологічне батьківство ОСОБА_13 відносно ОСОБА_6 практично доведено (а. с. 240, 241 т. 1).

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Пленум Верховного Суду України у Постанові від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" (п. 3) роз'яснив, що при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми Кодексу про шлюб та сім'ю України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Згідно зі ст. 53 КпШС Українисуд може встановити батьківство лише у разі доведення таких обставин: спільного проживання та ведення спільного господарства позивачем (матір'ю дитини) і відповідачем до народження дитини; спільного виховання чи утримання ними дитини; наявності доказів, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання, та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

За змістом наведеної норми закону встановлення судом батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин: спільного проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем або спільне виховання чи утримання ними дитини або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Таким чином ст. 53 КпШС України не має такої підстави визнання батьківства, яка ґрунтується на проведеній медичній молекулярно-генетичній експертизі.

Разом з тим ч. 3 ст. 53 КпШС України (в редакцій, чинній на час виникнення правовідносин) не обмежує коло доказів, які можуть бути взяті судом до уваги, що з достовірністю підтверджують батьківство.

Частиною 1 ст. 64 ЦПК України визнано, що письмовими доказами є будь- які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

За змістом ст. 66 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом.

Згідно з ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, як на підставу відмови у задоволенні позову послався на покази свідків, які носять суперечливий характер, при цьому у порушення вимог ст. ст. 57, 60, 212 ЦПК України, не взяв до уваги письмовий доказ - висновок судово-медичного дослідження, який відповідачі належним не спростували, зважаючи на те, що він беззаперечно підтверджує біологічне батьківство ОСОБА_13 стосовно ОСОБА_6

Крім того, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди свої дії не мотивували, не врахували, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином, суд необґрунтовано відхилив письмові докази, не давши їм належної правової оцінки, та не дав оцінку взаємозв'язку доказів у їх сукупності, що призвело до постановлення рішення, що не відповідає вимогам закону.

За таких обставин ухвалені у справі рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК Українивони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун
Судді: С.О. Карпенко О.В. Кафідова І.М. Фаловська Т.О. Писана