Справа № 464/2122/17
пр.№ 2/464/848/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.07.2017 Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Горбань О.Ю.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5

відповідача ОСОБА_6

представника відповідача ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення суми боргу,

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики в розмірі 92 000 доларів США, процентів за час користування коштами в сумі 1 524 263 грн., 3 % річних в сумі 276 074,99 грн. та понесених судових витрат.

Обґрунтовує позов тим, що 18 лютого 2013 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір позики (розписку), за умовами якого позивач позичила відповідачу грошові кошти в сумі 92 000 доларів США на строк до 15 серпня 2013 року. На неодноразові звернення позивача щодо повернення коштів після спливу терміну позики відповідач переконливо запевнював, що кошти будуть повернуті. Починаючи з січня 2017 року відповідач почав уникати спілкування з позивачем. На даний час відповідачі своїх зобов'язань не виконали, гроші не повернули.

Крім того, оскільки починаючи з 18.02.2013 по 20.03.2017 відповідачі користуються її грошовими коштами, тому в силу ст.1048 ЦК України мають сплатити відповідні відсотки. Оскільки розпискою не встановлений розмір відсотків, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України і складає 1 524 263,51 грн.

Крім цього, у зв'язку з несвоєчасним поверненням суми позики позичальник зобов'язаний відповідно до ст.625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) відсотки річних від простроченої суми. Згідно розрахунку три відсотки річних становить 276 074,99 грн. При цьому, просить врахувати, що відповідачі по справі є подружжям, кошти позичались у позивача за їх спільною згодою, тому стягнення коштів повинно здійснюватися з відповідачів в солідарному порядку.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала. Будучи допитаною як свідок показала суду, що з відповідачами в неї були дружні відносини. Так, вона неодноразово позичала своїй подрузі ОСОБА_6 у 2013 році кошти різними сумами, які відповідач завжди своєчасно повертала. Тому на прохання ОСОБА_6 в черговий раз позичити кошти вона погодилась і у лютому 2013 році вона позичила відповідачам 92000 доларів США. Оскільки сума коштів була великою, тому відповідач ОСОБА_4 написав їй розписку, а його дружина ОСОБА_6 погодилась написати заяву-згоду через деякий час. Вказала, що позичала кошти в доларах США на короткий термін, з якою метою ОСОБА_4 позичав кошти їй не відомо. Зі слів ОСОБА_6 у ОСОБА_4 виникли якісь проблеми матеріального характеру. Позивач погодилась позичити кошти лише завдяки умовлянням своєї подруги ОСОБА_6. Показала, що після спливу узгодженого терміну повернення коштів у 2013 році вона постійно спілкувалась з відповідачами, які запевняли її, що незабаром повернуть кошти. Перебуваючи у дружніх відносинах з відповідачами, вона не сумнівалась в їх порядності стосовно повернення грошей, йшла їм на зустріч, очікуючи повернення позики. У січні 2017 року відповідачі перестали відповідати на її телефонні дзвінки, стали уникати зустрічей і вона зрозуміла, що відповідачі в такий спосіб намагаються її ошукати. Тому звернулась до суду про стягнення боргу, оскільки лише починаючи з січня 2017 року зрозуміла про своє порушене право. Просить врахувати, що в неї на утриманні є троє неповнолітніх дітей, а також її батько протягом тривалого часу потребує її догляду і опіки через незадовільний стан здоров'я.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4- ОСОБА_5, діючи згідно довіреності (а.с.37) в судовому засіданні позов не визнав, просить застосувати строк позовної давності, оскільки кошти відповідачем ОСОБА_4 позичались у позивача 18.02.2013, про що написана ним розписка, строком повернення коштів визначено строк 15.08.2013, тоді як позивач звернулась до суду лише 20.03.2017, тобто через три роки та сім місяців від дня, визначеного у розписці та заяві-згоді. Не заперечив факту позики коштів і зазначив, що позичені кошти за своєю природою були спрямовані на спільний бізнес, який мав місце між позивачем і ОСОБА_4 Не оспорюючи факт і розмір позики грошей відповідачем ОСОБА_4 у позивача в доларах США, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Крім цього, представник відповідача ОСОБА_5 вказав суду, про його обізнаність, що відповідач позичав у позивача 18 лютого 2013 року 92000 доларів США в центрі міста Львова, а не у помешканні позивача. Вказав, що на час позики відповідач фактично не проживав з дружиною, хоч в них і були спільні діти. На його переконання, факт окремого проживання відповідачів, які зареєстровані за різними адресами, вказує на те, що написання відповідачем ОСОБА_6 заяви-згоди стосовно позики коштів через декілька днів після самої позики відбулося під погрозою. Просить відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнала. Будучи допитаною в якості свідка показала суду, що позивач є її знайомим маклером, котра підшуковувала для неї цікаві пропозиції і об'єкти нерухомості. У 2013 році позивач стала їй телефонувати, щоденно погрожувати розправою з її чоловіком, морально тиснути на неї стосовно повернення коштів. Тому виключно з метою, щоб позивач в майбутньому до неї не чіплялась і морально психологічно не тиснула, вона погодилась написати позивачу заяву - згоду під текстом розписки про позику грошей. Наполягає, що передача коштів відбулась за її відсутності, вона не бачила коштів, а лише була проінформована своїм чоловіком, що вказані кошти мали бути спрямовані на спільний бізнес між її чоловіком та позивачем, які в той час всіляко намагались отримати прибуток, вкладаючи гроші в об'єкти нерухомості. Просить врахувати, що написанню заяви - згоди вона не надала достатньої уваги, оскільки кошти не позичала, тому відсутні підстави для стягнення таких з неї. Пояснила, що шлюб з відповідачем хоч і не розірвано, але вона проживає окремо від чоловіка. Також показала, що з приводу чинення на неї морального тиску з боку позивачки вона у правоохоронні органи не зверталась, розцінювала у 2013 році дії позивача як жіночу істерику. Просить відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7, діючи згідно довіреності (а.с.54), в судовому засіданні позов не визнав, просить врахувати, що 18 лютого 2013 року відповідач ОСОБА_6 перебувала за кордоном, що вказує на те, що позичені кошти не передавались у її присутності. Оскільки не доведено про передачу грошей відповідачу ОСОБА_6, тому відсутні підстави для стягнення коштів з неї. Крім того, просить врахувати строк позовної давності.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір ( ч. 3 ст. 60 ЦПК України).

Судом встановлено, що 18 лютого 2013 року між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір позики - розписка, за умовами якої ОСОБА_2 передала ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 92 000 доларів США до 15 серпня 2013 року. Факт одержання відповідачем ОСОБА_4 коштів у доларах США і отримана сума позичених коштів не оспорюється сторонами, підтверджується розпискою, оригінал котрої наданий позивачем і оглянутий судом.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, судом безспірно встановлено, і цього не заперечували сторони, що ОСОБА_4 позичив у позивача грошові кошти 92000 доларів США із зобовязанням їх повернути на протязі шести місяців, написання розписки ОСОБА_4 не заперечував, її не оспорював.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

З врахуванням положень ч.2 ст. 1047 ЦК України написання ОСОБА_4 розписки про отримання грошей є доказом отримання їх позичальником від позикодавця ОСОБА_2

Відповідач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження повернення коштів, отриманих ним у позику в ОСОБА_2

Допитаний судом свідок ОСОБА_8 показав суду, що в його присутності друзі його дружини ОСОБА_2 у 2013 році позичили грошові кошти в сумі 92000 доларів США. Показав, що протягом всього часу позивач телефонувала і кожного разу відповідачі обіцяли повернути гроші. Взимку 2017 року відповідач відключив телефон і припинив спілкування. Тому ОСОБА_2 поїхала до подружжя ОСОБА_4 і коли повернулась, він дізнався, що відповідачі відмовились повертати гроші.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 та ч.2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

З розписки, яка складена 18 лютого 2013 року між ОСОБА_2, з однієї сторони, та ОСОБА_4, з другої сторони, вбачається, що ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 92 000 доларів США та за домовленістю сторін зобов'язався повернути гроші до 15 серпня 2013 року, без визначення розміру процентів. При цьому, обов'язок повернення коштів, їх строковість відповідачами не оспорюється.

Отже, розписка про отримання грошових коштів підтверджує грошове зобов'язання і містить зобов'язання про їх повернення.

Суд вважає встановленим правову природу укладеного між сторонами договору та дійшов висновку про укладення саме договору позики.

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно вимог ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Таким чином, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки Національного банкуУкраїни (далі - НБУ) за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 р. у справі N 6-369цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Договором від 18 лютого 2013 року передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю суму позики без сплати відсотків.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Така правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 02.03.2016 у справі № 6-2861цс15, справа № 6-1891цс15, де зазначено, що закінчення строку дії договору в разі невиконання зобовязань не припиняє зобовязальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містить обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Таким чином, суд вважає, що оскільки відповідачі не повернули позичені у позивача кошти, у строк, зазначений у розписці, якою підтверджується отримання коштів, тобто, не виконали належним чином у зазначений строк взяті на себе зобовязання, заявлені до відповідачів позовні вимоги є підставними і з відповідачів слід стягнути 92000 доларів США, з процентами за користування позикою і 3% річних.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Згідно поданого розрахунку, загальна сума процентів за користування позикою на момент укладення договору позики ( 18.02.2013) та по день звернення до суду (20.03.2017) становить 1 524 263,51 грн. Згідно поданого розрахунку, сума 3% річних за період з 16.08.2013 (дата прострочення) по 20.03.2017 (день звернення до суду), а саме 1313 днів прострочення становить 267 074,99 грн.

Судом береться до уваги, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є належним доказом, такий проведено фахово і жодними допустимим доказами такий не спростовано відповідачами.

Згідно ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами 1, 2 ст. 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя, вважається що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 як на момент укладення договору позики, а саме 18.02.2013, так і на час судового розгляду перебувають у зареєстрованому шлюбі.

В матеріалах справи міститься копія заяви-згоди від 27.02.2013, оригінал оглянутий у судовому засіданні і відповідачем ОСОБА_6 визнано написання нею заяви - згоди про позику її чоловіком 92 000 доларів США у ОСОБА_2 на термін до 15 серпня 2013 року. В заяві вказано, що така написана без утиску і примусу, гроші отримали у повному обсязі.

У ч.4 ст.65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Враховуючи правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-484цс16, суд приходить до висновку про те, що кошти, отримані ОСОБА_4 в інтересах сімї, відтак подружжя слід зобовязати повернути борг в солідарному порядку.

Доводи відповідача стосовно чинення на неї тиску, позичання коштів для ведення спільного бізнесу позивачем і відповідачем ОСОБА_4, не заслуговують на увагу суду, є голослівними і оцінюються як такі, що надаються з метою уникнення від боргових зобовязань.

Показання свідка ОСОБА_9, який вказав, що йому відомо про тиск зі сторони позивача не можуть братись до уваги, оскільки інформацію свідок отримав від відповідача, котра є її товаришем. Також показав, що зустріч між відповідачем ОСОБА_6 та позивачем відбувалась на вулиці, позивач була одна, відповідач написала заяву-згоду.

Покликання на відсутність відповідача ОСОБА_4 27.02.2013 при написанні його дружиною заяви згоди в жодній мірі не вказує як на підставу для звільнення відповідача від відповідальності.

Тверження відповідача ОСОБА_6 про існування між її чоловіком ОСОБА_4Б та позивачем справ, про ведення бізнесу є непереконливі і не доведені. Тому заборгованість за договором позики від 18.02.2013 на користь позивачки підлягає стягненню солідарно з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 як подружжя.

Що стосується клопотання представника віповідача про застосування позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу.

Загальна позовна давність, згідно ст.257 ЦК України, встановлена тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права, або про особу, яка його порушила.

Як зазначено у ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною, є підставою для відмови у позові. Однак, якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Наведені позивачем і представником позивача підстави для поновлення строку на право звернення до суду з вказаним позовом суд розцінює як такі, що заслуговують на увагу суду.

Як встановлено судом, і цього не оспорюють сторони, відповідачі, будучи добрими приятелями позивача, запевнювали і переконували останню про наміри виконати свої боргові зобовязання до початку 2017 року, а в січні 2017 року перестали спілкуватися з позивачем і почали її уникати. Позивач настоює, що саме у цей період вона зрозуміла про порушення свого права. Судом береться до уваги те, що позивач є матірю трьох неповнолітніх дітей ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, що однозначно вказує на поважність причин пропуску. Крім того, безперечно слід визнати поважністю пропуску і незадовільний стан здоровя батька позивача, котрий є на утриманні позивача і внаслідок гострого порушення мозкового кровообігу потребував постійного як лікарського нагляду, так догляду і опіки зі сторони позивача.

За таких обставин, суд визнає причини пропуску строку позовної давності поважними і поновлює пропущений строк позовної давності.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та доведеним, підлягає задоволенню у повному обсязі. При стягненні суми боргу в розмірі 92000 доларів США слід зазначити переведення іноземної валюти в українську валюту за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, згідно якого на 18 липня 2017 року 1 долар США становить 25 гривень 96 копійок.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем в розмірі 8320 грн. як оплата судового збору при зверненні до суду, слід стягнути з відповідачів порівну.

На підставі ст.ст. 526, 541, 610, 611, 612, 625, 631, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 65 СК України та керуючись ст. ст.11, 60, 88, 215, 216, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 92 000 доларів США, що еквівалентно на день ухвалення рішення становить 2 385 560 грн., проценти за час користування коштами в сумі 1 524 263 грн. 51 коп., 3% річних в сумі 276 074 грн. 99 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 4 160 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 4 160 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.Ю.Горбань