ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2017 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі головуючої судді - Ковалевської Л.М., при секретарі - Омельчук С.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до М»ялика ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог -ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

До суду з позовом про стягнення коштів звернулась ОСОБА_1 посилаючись на наступні обставини.

25 серпня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено Попередній договір. Згідно положень пунктів цього договору, сторони - позивач та відповідач зобов'язались у майбутньому, але не пізніше 25.08.2016 р.. укласти і належним чином оформити Основний договір купівлі - продажу нерухомого майна - квартири на умовах і в порядку, що визначені Попереднім договором.

Позивач на виконання положень пункту 5.1. Попереднього договору сплатила на користь відповідача суму власних коштів у розмірі -273 934 грн. 00 коп., що в еквіваленті на день укладення переднього договору становила суму у розмірі 17 337 (сімнадцять тисяч триста тридцять сім) доларів США 60 центів.

Окрім цього, позивач в обумовлений Попереднім договором час та місце прибула для укладення Основного договору та сплати залишку коштів за адресою: Київська область, Києво- Святошинський район м. Вишневе, вул. Святошинська, буд. 27Б/70, офіс 4 об 11 годині 00 хв. та очікувала до 13 години, як це передбачено зазначеними умовами договору, відповідача в присутності ОСОБА_4.

Таким чином, позивачем було виконано вимоги Попереднього договору в повному обсязі. Однак, відповідач не виконав жодної вимоги Попереднього договору, що унеможливило укладання Основного договору. У звязку з викладеним позивач звертається до суду для захисту своїх прав та законних інтересів, які було порушено відповідачем. Крім того, позивач просила суд відстрочити сплату нею судового збору до ухвалення рішення по справі.

В ході судового розгляду справи представники позивача збільшували розмір позовних вимог і відповідно до заяви від 12.05.2017 року просили суд стягнути з відповідача на користь позивача кошти в сумі 17 457 доларів США 30 центів, суму штрафу 23 068,86 гривень та 500 000 гривень моральної шкоди.

23 березня 2017 року відповідно до ухвали суду (а.с.96) було задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти в розмірі 17 457 доларів США 30 центів, що належать відповідачу М»ялику В.Н.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково, а саме в частині повернення позивачу коштів в сумі 260 237,49 гривень, тобто сума сплачена в рахунок оплати квартири зазначена в п.5.1 Попереднього договору за винятком 5% відповідно до п.5.4 Договору. Крім того, суду пояснив, що жодної з умов Попереднього договору відповідачем порушено не було, а тому вини відповідача в не укладанні Основного договору 25 серпня 2016 року немає, у звязку з чим не заперечує проти повернення коштів саме в такому розмірі. Крім того, на думку представника відповідача, позивачем не надано доказів спричинення позивачу моральної шкоди, а тому вважає відповідну позовну вимогу безпідставною та недоведеною.

За клопотанням відповідача до участі в розгляді справи було залучено третю особу без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5.

Представник третьої особи за довіреністю ОСОБА_3 ОСОБА_6 вважає позовні вимоги безпідставними, надав пояснення, в яких зазначив, що у позивачки взагалі були відсутні фінансові можливості при укладанні Попереднього договору, кошти, які були передані ОСОБА_1 продавцю М»ялику В.Н. належали ОСОБА_5, але оскільки на момент укладання Попереднього договору ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, то ОСОБА_3, робота якого повязана з періодичним перебуванням за кордоном, надав нотаріально письмову згоду на укладання дружиною Попереднього договору та з цією метою надав їй кошти. Проте, укладання Основного договору 25 серпня 2016 року не відбулося, оскільки, як пізніше дізнався ОСОБА_3, заочно відбулося розірвання шлюбу між ними за ініціативою ОСОБА_1, тому у останньої станом на 25 серпня 2016 року не було ні наміру ні коштів на укладання Основного договору. У звязку з викладеним, просив у задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши позиції представників сторін, покази свідків, вивчивши письмові докази по справі, дійшов висновку про часткове задоволення позову з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що 25 серпня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено Попередній договір. Згідно положень цього договору, сторони - позивач та відповідач зобов'язались у майбутньому, але не пізніше 25.08.2016 року укласти і належним чином оформити Основний договір купівлі - продажу нерухомого майна квартири на умовах і в порядку, що визначені Попереднім договором.

Відповідно до п.5.1 Попереднього договору (а.с.44-45), в рахунок належних за Основним договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири та своєї платіжної спроможності, грошові кошти в сумі 273 934,20 гривень, що еквівалентно 17 337,60 доларів США 60 центів по курсу станом на день укладання цього договору Покупець передав, а Представник Продавця отримав до підписання цього Договору.

Залишкову вартість квартири у сумі 182 622,80 гривень, що еквівалентно 11 558,40 доларів США 40 центів Покупець зобовязується сплатити Продавцю до 25 серпня 2016 року.

На час укладання Попереднього договору -25.08.2015 року позивачка ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з третьою особою по справі - ОСОБА_5.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.08.2015 року ОСОБА_3 звернувся до органів нотаріату з заявою (а.с.108) про те, що він дає згоду своїй дружині - ОСОБА_1, з якою перебуває у шлюбі з 30 липня 2010 року на купівлю квартири №9, яка розташована у будинку №107 по вул..Кошова у с. Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області за ціну та на умовах на її розсуд.

Проте, 25.08.2016 року укладання Основного договору не відбулося, як вважають представники позивача з вини Продавця відповідача по справі. А відповідач зазначив, що саме з вини позивача не відбулося укладання Основного договору.

Як зясувалось в подальшому, ОСОБА_3, 16.11.2016 року, дізнавшись про те, що шлюб між ним та позивачкою ОСОБА_1 розірвано відповідно до заочного рішення суду від 04.05.2016 року (а.с.51) звернувся з заявою до М»ялика В.Н., в якій висловив заперечення щодо повернення останнім будь-яких коштів його колишній дружині ОСОБА_1, які вона передала Продавцю з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири.

Третя особа - ОСОБА_3 був допитаний в судовому засіданні в порядку ст. 184 ЦПК України і надав свідчення про те, що при укладанні Попереднього договору вони, тоді ще з законною дружиною, оглядали квартиру, яку мали намір придбати, внесли близько 60% її вартості продавцю, протягом року повинні були сплатити решту вартості. В листопаді 2015 року (ще до укладання Основного договору) зробили ремонт і в подальшому почали там проживати. Проте, повернувшись із закордонного відрядження виявив в даній квартирі квартирантів, які там проживали близько двох місяців. З боку продавця квартири-відповідача М»ялика В.Н. жодних порушень умов Попереднього договору не було, а Основний договір не був укладений з вини колишньої дружини позивача - ОСОБА_1, яка станом на 25.08.2016 року вже не мала наміру укладати такий договір, оскільки не являлась його дружиною та відсутністю у неї платіжної спроможності.

В судовому засіданні був також допитаний свідок ОСОБА_7, який згідно змісту Попереднього договору діяв від імені Продавця М»ялика В.Н. та надав суду свідчення про те, що був безпосередньо присутнім при укладанні Попереднього договору з покупцем ОСОБА_1 в приміщенні нотаріуса ОСОБА_8 як представник Продавця М»ялика В.Н. та підписував Попередній договір від імені Продавця М»ялика В.Н.

На укладання Основного договору -25.08.2016 року ОСОБА_1 не з»явились. В цей день він прибув в приміщення офісу нотаріуса ОСОБА_8, оскільки приїхав на укладання ще й інших договорів, як представник М»ялика В.Н. 25.08.2016 року ОСОБА_1 він у нотаріуса не бачив.

В матеріалах справи на а.с. 113 міститься лист приватного нотаріуса ОСОБА_8 від 16.03.2017 року адресований М»ялику В.Н., в якому зазначено, що 25 серпня 2016 року нею були вчинені нотаріальні дії від імені М»ялика В.Н. через представника ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреності. Зазначені нотаріальні дії вчинялись протягом робочого часу 25.08.2016 року.

На думку суду, зазначений доказ є належним та допустимим в розумінні ст.57-59 ЦПК України та в повному обсязі підтверджує позицію відповідача щодо відсутності його вини в не укладанні Основного договору з причин неявки до нотаріуса.

Крім того, на а.с. 173 міститься нотаріально посвідчена довіреність від 18.05.2016 року, відповідно до якої М»ялик В.Н. згідно усної домовленості уповноважив ОСОБА_7 представляти його інтереси у відносинах з усіма юридичними та фізичними особами, в тому числі і в питаннях відчуження (продажу, міни) належних йому квартир.

Тому посилання представників позивача на те, що позивачка, 25.08.2016 року приїхавши на укладання Основного договору чекала саме на продавця М»ялика В.Н., з яким мала намір укласти договір, є безпідставними, оскільки при укладанні Попереднього договору, підпис, поруч з її підписом, як сторін договору, був саме ОСОБА_7 і у звязку з цим позивачу ОСОБА_1 було достовірно відомо, що від імені продавця діє саме ОСОБА_7 (а.с.45 на звороті).

На підтвердження позиції щодо присутності позивача ОСОБА_1 у нотаріуса ОСОБА_8 25.08.2016 року, представники позивача надали письмову нотаріально посвідчену заяву гр. ОСОБА_9 (а.с.217) в змісті якої зазначено, що вона 25.08.2016 року на власному автомобілі привезла свою подругу ОСОБА_1 близько 11-00 години до приміщення за адресою приватного нотаріуса ОСОБА_8, яка мала намір укладати основний договір купівлі-продажу квартири. Близько 14-00 години вона забрала ОСОБА_1, яка повідомила, що зазначений договір не було укладено, у звязку з тим, що продавець не прибув до нотаріуса.

Зазначений письмовий доказ суд вважає недопустимим, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Заява сторонньої особи, яка не є свідком в даній справі та не попереджалась про кримінальну відповідальність, на думку суду, не є допустимим доказом.

Також, суд звертає увагу, що на другому аркуші позовної заяви (а.с.40) позивачем зазначено, що «позивач в обумовлений Попереднім договором час та місце прибула для укладення Основного договору та сплати залишку коштів за адресою: Київська область, Києво- Святошинський район м. Вишневе, вул. Святошинська, буд. 27Б/70, офіс 4 об 11 годині 00 хв. та очікувала до 13 години, як це передбачено зазначеними умовами договору, відповідача в присутності ОСОБА_4.

Викладені вище обставини мають суттєві розбіжності щодо осіб, які супроводжували чи були присутні з позивачкою ОСОБА_1 25.08.2016 року, що свідчить про наявність повідомлених суду неправдивих обставин з метою ввести суд в оману з приводу дійсних фактів щодо прибуття позивача на укладання Основного договору.

Крім цього, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи твердження представників позивача щодо того, що відповідачем були також порушені і інші умови Попереднього договору, а саме п.п.2,3,5 і 6, оскільки не надано представником відповідача доказів на підтвердження інформації про комерційний курс валют, кінцеву площу квартири, кінцеву вартість квартири, довідку про склад зареєстрованих осіб, відомостей про осіб, що проживають в квартирі, документ, що підтверджує відповідний стан квартири,довідки про відсутність заборгованості по комунальним та іншим послугам, повязаними з квартирою станом на 25.08.2016 року, а також довіреність на особу, яка буде представляти інтереси Продавця при укладанні Основного договору.

Зазначена позиція позивача в повному обсязі спростовується письмовими доказами наданими представником відповідача, а саме: свідоцтвом про право власності на квартиру на імя М»ялика В.Н. (а.с.79) датоване 11.08.2015 року (тобто до укладання Попереднього договору), в якому зазначено загальну площу квартири, що була предметом Попереднього договору, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.80), копією технічного паспорту на квартиру № 9 в житловому будинку №107 по вул..Кошова в с. Софіївська Борщагівка (станом на 24.06.2015 року), договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 27.10.2015 року, що був укладений між ТОВ «Жео Житло» та ОСОБА_1 (а.с.74), а також показами свідка ОСОБА_3, який повідомив, що в листопаді 2015 року-через три місяці після укладання Попереднього договору (ще до укладання Основного договору) він зробив ремонт і в подальшому вони з дружиною та дітьми почали проживати в квартирі №9 житлового будинку №107 по вул. Кошова. Діти ходили в садочок «Левенятко», що поруч з будинком. Проте, повернувшись із закордонного відрядження виявив в даній квартирі квартирантів, які там проживали близько двох місяців, а дружина перестала відповідати на телефонні дзвінки.

Зазначені свідчення є належними та допустимими доказами, що дають суду підстави вважати, що жодних претензій до продавця М»ялика В.Н. з приводу невідповідності якості квартири чи ненадання продавцем необхідних документів на квартиру у покупця ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_3 після укладання Попереднього договору не було.

В правовій позиції Верховного Суду України, що висловлена при розгляді справи № 6-119 цс12 суд дійшов висновку про те, що вирішуючи спір про повернення авансу та відшкодування збитків завданих одній із сторін попереднього договору, суду слід встановити причину не укладання основного договору, чи мало місце необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладання договору, а також зясувати умови відповідальності, які були встановлені попереднім договором.

Відповідно до п. 5.2 Попереднього договору зазначено, що у випадку взаємної відмови Сторін від укладання Основного договору, зазначена в п.5.1 цього договору, грошова сума, що передана Покупцем Продавцеві, повертається Продавцем Покупцеві протягом пяти банківських днів.

Отже, аналізуючи вищевикладені встановлені судом обставини, суд вважає, що в даному випадку, має місце взаємна відмова сторін позивача та відповідача (продавця і покупця) від укладання Основного договору 25.08.2016 року, оскільки станом на цю дату суттєво змінилися життєві особисті обставини у покупця - позивача по справі, а відповідач, володіючи інформацією з приводу суттєвих сімейних змін в родині покупця та усвідомлюючи можливі негативні юридичні наслідки для себе як продавця, хоча і направив до нотаріуса свого представника на укладання Основного договору з ОСОБА_1, проте не вчинив дій по поверненню коштів позивачу.

Відповідно до ст..629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, завдатком.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати норми саме ст.570 ЦК України, згідно з якою завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку (авансу) як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу квартири.

Оскільки договору купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, то передана ОСОБА_1 відповідачу грошова сума в розмірі - 273 934,20 гривень, що в еквіваленті на день укладання попереднього договору становила -17 337,60 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Проте, враховуючи положення статті 625 ЦК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає, окрім сплаченої покупцем суми - 17 337 доларів США 60 центів, також 3% річних від простроченої суми, що розраховується наступним чином.

Повернення коштів, згідно положень пункту 5.2 Попереднього договору, мало відбутися протягом пяти банківських днів з моменту не укладення Основного договору, період прострочення боржника - відповідача становить - з 31.08.2016 р. (день, що слідує за кінцевим терміном виконання Попереднього договору) до 22.11.2016р. (день подачі позову до суду), - 84 дні. В звязку із зазначеним, три проценти річних становить суму у розмірі 119 доларів США 70 центів.

Таким чином, загальна сума боргу складає 17 457 доларів США 30 центів (розраховується: сума заборгованості + 3% річних = 17 337 доларів США 60 центів + 119 доларів США 70 центів = 17 457 доларів США 30 центів).

На дану суму коштів відповідача і було накладено арешт ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 23.03.2017 року.

Як зазначено в постанові Пленуму ВСУ України від 18.12.2009 року в п.14 : Згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум, суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Станом на день ухвалення цього рішення НБУ встановлено курс долара до гривні -25,85 гривень за 1 долар США.

Тому, стягненню з відповідача на користь позивача становить сума, яка розраховується наступним чином : 17 457,30 доларів США 30 центів х 25,85 гривень = 451 271 гривня 21 копійка (чотириста пятдесят одна тисяча двісті сімдесят одна гривня 21 копійка).

Що стосується позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 5% в сумі 23 068,86 гривень, то зазначена вимога не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено відсутність порушення відповідачем продавцем п.5.3 умов Попереднього договору, що унеможливлює застосування до нього штрафних санкцій.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 500000 гривень, яка мотивується тим, що відповідач визнаючи свій обовязок повернути кошти ОСОБА_1 сплачені нею за Попереднім договором, зазначені кошти на час розгляду справи не повернув і очікує рішення по справі, внаслідок чого позивачка зазнала значних нервових переживань, що викликало загрозу передчасних пологів.

Саме цей факт - протиправне неповернення коштів, на думку представників позивача, є підставою для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди.

Проте, суд категорично не погоджується з даним твердженням з урахуванням наступного.

У судовій практиці на сьогоднішній час склалася позиція, відповідно до якої, моральна шкода заподіяна порушенням цивільно-правового договору підлягає компенсації виключно у випадках, якщо така компенсація передбачена сторонами у договорі, або випливає із положень спеціального закону.

Судом встановлено, що між сторонами існували договірні відносини. Проте, ані в тексті договору, ані в законодавчих актах, що регулюють вказані спірні відносини, згадки про можливість такої компенсації не має.

Як вбачається зі змісту Попереднього договору, укладеного між сторонами, в ньому відсутні будь-які посилання на відшкодування моральної шкоди, тому є безпідставним та необґрунтованим сам висновок про заподіяння Позивачу моральної шкоди, оскільки, Відповідач не повернув йому кошти передані на підставі договору.

Ця позиція суду обґрунтовується посиланням на ст. 611 ЦК України, відповідно до якої у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Також при прийнятті рішення, суд керуються п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з яким спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК України та іншими законодавчими актами.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги щодо стягнення з відповідача (крім того, щодо якого встановлено відсутність його вини в не укладанні Основного договору) моральної шкоди.

Також, суд звертає увагу, що позивачем при подачі даного позову до суду було заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судом рішення по справі, тому відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, судові витрати присуджуються позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а тому стягненню з позивача підлягає сума судового збору в розмірі 4 513 гривень.

Щодо заяви представника позивача про необхідність винесення судом окремої ухвали з приводу порушення представником відповідача адвокатської етики, суд з урахуванням положень ст..211 ЦПК України, не вбачає підстав для задоволення даної заяви, оскільки представництво інтересів відповідача в даній справі здійснюється на підставі нотаріально посвідченої довіреності і відсутнє документальне підтвердження наявності у представника повноважень адвоката.

Керуючись ст.ст. 10,60,88,209,212-215 ЦПК України, Постановами ПВСУ при розгляді справи №6-119цс12, Постанова ПВСУ від 18.12.2009 року; ст..ст. 546,570,611,625,629,635 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з М»ялика ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 17 457 доларів США 30 центів, що за курсом НБУ станом на дату ухвалення рішення становить - 451 271 гривня 21 копійка (чотириста пятдесят одна тисяча двісті сімдесят одна гривня 21 копійка).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовій збір в сумі 4 513 (чотири тисячі пятсот тринадцять) гривень.

В іншій частині позову ОСОБА_1- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.М.Ковалевська