Категорія 27Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Денишенко Т.О., Міхасішина І.В.,

при секретарі - Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, зазначивши в заяві, що 20.03.2009 року вони з відповідачем ОСОБА_4 уклали договір позики, який оформлено розпискою, відповідно до якого ОСОБА_4 позичила у них 50000,00 євро та 18000,00 доларів США. Згідно умов договору ОСОБА_4 зобов'язалася повернути 5000,00 євро та 5000 доларів США в серпні 2010 року, 5000 доларів США в грудні 2011 року. На решту суми позики сторонами мав бути складений додатковий графік повернення боргу. В забезпечення виконання зазначеного вище зобов'язання укладено договір поруки, за яким відповідач ОСОБА_5 зобов'язався нести повну відповідальність перед позивачами по погашенню боргу ОСОБА_4 Протягом 2009 року відповідач ОСОБА_4 взяла у позивачів ще 5700,00 доларів США, а всього ОСОБА_4 отримала у позивачів кошти в борг на загальну суму 50000,00 євро, 23700,00 доларів США. 05.12.2013 року ОСОБА_4 повернула позивачам 30000,00 євро. Залишок боргу становив 584000,00 гривень (еквівалентно 20000,00 євро), 646062,00 гривень (еквівалентно 23700,00 доларів США), 110705,58 гривень - 3% річних, які відповідачі добровільно не повертають.

Просили задовільнити їх позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі: 555750,00 гривень (еквівалент 19500 євро); 482580,00 гривень (еквівалент 18000,00 доларів США); 6749,15 гривень - 3% річних; 6283,71 гривень, судового збору; 3897,50 гривень, витрат на правову допомогу.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить рішення суду в частині солідарного стягнення боргу з поручителя ОСОБА_5 скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в цій частині позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення і заперечення сторін, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія не знаходить підстав для її задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що 20.03.2009 року сторони уклали між собою договір позики, згідно якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позичила ОСОБА_4 50000,00 євро та 18000,00 доларів США. Відповідач ОСОБА_4 зобов'язалася повернути 5000,00 євро та 5000 доларів США в серпні 2010 року; 5000,00 доларів США - в грудні 2011 року. На решту суми мав бути складений додатковий графік погашення боргу. Однак графік погашення решти боргу сторонами складено не було.

Про отримання позики ОСОБА_4 власноручно написала розписку.

В забезпечення виконання зобов'язання за договором позики 20.03.2009 року з ОСОБА_5 укладено договір поруки, згідно якого останній, як поручитель зобов'язався нести відповідальність в повному обсязі перед позичальниками ОСОБА_3 по погашенню боргу ОСОБА_4 (а.с.67).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Згідно ч.2 ст.1046 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначення кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) в строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Як убачається з розписки відповідача ОСОБА_4 про отримання позики від 20.03.2009 року, в ній не встановлений строк повернення всієї суми позики. Окремо вимоги щодо повернення боргу позивачі до відповідачів не пред'являли. 04.11.2016 року позивачами до суду подано позовну заяву про стягнення з відповідачів суми боргу, яку відповідачі отримали 21.11.2016 року, яка є першою вимогою позивачів про повернення відповідачами суми боргу за договором позики. В зв'язку з цим виник обов'язок у відповідачів повернути борг протягом 30 днів (а с.47).

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_4 та поручитель ОСОБА_5 мають боргові зобов'язання перед позичальниками в розмірі: 555750,00 гривень (еквівалент 19500 євро за курсом Нацбанку України станом на 04.11.2017 року - 28,50 гривень за 1 євро);482580,00 гривень (еквівалент 18000,00 доларів США за курсом Нацбанку України станом на 04.11.2017 року - 26,81 гривень за 1 долар США) та 6749,16 гривень - 3% річних (за період з 21.12.2016 року по 18.04.2017 року).

Рішення суду в частині визначення суми боргу за договором позики сторонами у справі не оспорюється.

Відповідно до письмового зобов'язання ОСОБА_5 зобов'язався нести повну відповідальність перед позичальниками до повного погашення боргу ОСОБА_4 (а.с.67).

За змістом ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст.554 ЦК України).

В правовій позиції висловленій в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у цивільній справі №6-2056цс15-1 зазначено, що порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняється, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

У справі, яка переглядається, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням.

Як встановлено матеріалами справи, станом на 05.12.2013 року залишок боргу відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перед позивачами ОСОБА_3 складав 20000 Євро та 23700 доларів США, що підтверджується розпискою поручителя ОСОБА_5 від 05.12.2013 року.

Таким чином на час звернення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до суду з позовом про стягнення боргу, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 своїх зобов'язань щодо повного повернення позивачам суми позики не виконали.

За таких обставин твердження представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про те, що порука відповідача ОСОБА_5 за борговим зобов'язанням від 20.03.2009 року є припиненою в силу вимог ст.559 ЦК України у зв'язку з непред'явленням кредитором позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки є безпідставними та такими, що не відповідають обставинам і матеріалам справи та суперечать нормам цивільного права України.

Не можуть бути задоволенні і вимоги ОСОБА_5 про звільнення його від сплати судового збору відповідно до п.13 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» оскільки на час розгляду справи в суді першої інстанції відповідних доказів про звільнення його від сплати судового збору відповідач суду не надав.

Інших доводів правового характеру, які б спростовували висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

На підставі викладеного, керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ Міхасішин І.В.