АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1529/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 54 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 Ріти Юріївни про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ФОП ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, посилаючись на те, що відповідно до трудового договору, укладеного між сторонами від 1 листопада 2008 року, він був прийнятий на посаду майстра-ювеліра в ювелірну майстерню ФОП ОСОБА_7

Наказом №2/17 від 1 лютого 2017 року його було звільнено з посади на підставі п.4 ст.40 КЗпІІ України (у звязку з прогулами без поважних причин) з 1 січня 2017 року.

З наказом про звільнення з роботи він був ознайомлений 7 лютого 2017 року та отримав його копію в той же день в приміщенні Канівського міськрайонного центру зайнятості.

Вважає вказані дії відповідача порушенням п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29 липня 1993 року №58 та ст.47 КЗпП України, в якій зазначено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобовязаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення та трудову книжку з внесеними до неї відповідних відомостей про роботу, а також провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Крім того, вважає, що відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення на працівника, оскільки від нього ніхто пояснень не вимагав, офіційно його було повідомлено про звільнення лише в Канівському міськрайонному центрі зайнятості 7 лютого 2017 року.

Про те, що його звільнення з роботи з 1 січня 2017 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України є безпідставним свідчить також табель обліку робочого часу працівників за грудень 2016 року, в якому відомості про прогули відсутні.

Відповідно наказу № 2/17 від 1 лютого 2017 його звільнення здійснено у вихідний день, а також зазначено, що останнім робочим днем при цьому вважається 31 грудня 2016 року, хоча цей день також випав на вихідний ( суботу).

В звязку із новорічними святами в 2017 році, початок роботи починався з 9 січня 2017 року. За цей період позивач захворів, про що за встановленими правилами на виробництві він повідомив відповідача по телефону в усній формі через свого колегу по роботі ОСОБА_8 та майстра - бригадира ОСОБА_9, і оскільки про його хворобу відповідач був повідомлений завчасно, то такі дії не можна розцінювати як дисциплінарний проступок та застосовувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи, тим більше звільнення відбулося з 1 січня 2017 року. Відповідним доказом зазначених обставин є записи в його медичній карточці.

Вважає, що відповідач внаслідок власного недбальства у веденні обліку робочого часу працівників, помилився в датах та термінах відсутності позивача на роботі і видав наказ про його звільнення з підстав, визначених п.4 ст. 40 КЗПП України, які на дату звільнення 1 січня 2017 року не існували взагалі, а тому його звільнення з роботи з цієї підстави є незаконним.

Крім того, незаконним рішенням про звільнення з роботи йому завдано значної моральної шкоди, оскільки його було звільнено без попередження, без видачі зарплати, що завдало моральних страждань, спричинило втрату нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя та життя його сімї.

Просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ФОП ОСОБА_7 № 2/17 від 1 лютого 2017 року про звільнення його з роботи, поновити його на посаді майстра-ювеліра в ювелірній майстерні ФОП ОСОБА_7 з 1 січня 2017 року, стягнути на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 1 січня 2017 року по день прийняття рішення у даній справі, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, завдану незаконним звільненням з роботи в сумі 10 000 грн.

В ході судового розгляду, позивач скерував до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ФОП ОСОБА_7 № 2/17 від 1 лютого 2017 року про звільнення його з роботи із змінами та доповненнями до нього, внесеними наказом ФОП ОСОБА_7 від 28 березня 2017 року №8/17.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ФОМ ОСОБА_7 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6С, оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволнні позову, суд виходив з того, що наказ відповідача про його звільнення з роботи від 1 лютого 2017 року із виправленням описки до нього, внесеним наказом від 28 березня 2017 року, є законним та скасуванню не підлягає, оскільки період відсутності позивача у січні 2017 року на роботі без поважни причин є прогулом. Позовна вимога позивача про стягнення середнього заробітку з 1 січня 2017 року, судом визнана безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки на час ознайомлення позивача із наказом про звільнення та оформлення розірвання трудового договор, трудова книжка знаходилась у позивача на руках. Крім того, суд прийшов до висновку і про відсутність правових підстав для стягнення з ФОП ОСОБА_7 моральної шкоди при вирішенні даного трудового спору.

Колегія суддів погоджується з даним висновокм суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Судом встановлено, що 1 листопада 2008 року ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_6 уклали безстроковий трудовий договір.

Наказом відповідача № 2/17 від 1 лютого 2017 позивача ОСОБА_6 звільнено з посади майстра-ювеліра з 1 січня 2017 року у звязку з прогулами без поважних причин за п.4 ст. 40 КЗпП України. Наказано бухгалтерії провести остаточний розрахунок з ОСОБА_6, врахувавши, що його останнім робочим днем є 31 грудня 2016 року (а.с.7). З даним наказом ОСОБА_6 ознайомлений, про що свідчить його підпис.

У звязку із розірванням трудового договору 1 січня 2017 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин), трудовий договір за № знято з реєстрації в Канівському міськрайонному центрі зайнятості 7 лютого 2017 року.

Наказом відповідача №8/17 від 28 березня 2017 року у звязку з допущеними описками в тексті Наказу №2/17 від 1 лютого 2017 «Про звільнення за прогули без поважних причин» внесено виправлення. Наказ №2/17 від 1 лютого 2017 встановлено вважати наступним: «Звільнити ОСОБА_6, майстра-ювеліра, з 1 лютого 2017 року, у звязку з прогулами у січні 2017 року без поважних причин, згідно пункту 4 ст. 40 КЗпП України. Наказано провести розрахунок з ОСОБА_6, враховуючи, що його останнім робочим днем є 30 грудня 2016 року. (а.с.77)

Згідно довідки ФОП ОСОБА_7 від 28.03.2017 (а.с.81) трудова книжка на час звільнення зберігалась у ОСОБА_6

Встановлено, що на відповідача було складено три акти про відсутність працівника на роботі, відповідно до яких вбачається, що ОСОБА_6 з початку 2017 року не вийшов на роботу. При цьому працівник попередньо нікого не повідомляв про причину своєї відсутності (а.с.46-48).

Колегія суддів вбачає, що суд, надаючи оцінку даним медичної картки на імя ОСОБА_6, врахувавши при цьому дні звернення позивача за медичною допомогою (03.01.2017, 06.01.2017, 17.01.2017) прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність у ОСОБА_6 поважних причин його відсутності на робочому місці в період з 18 січня 2017 року по 1 лютого 2017 року, як зазначено в актах №2, №3 (а.с. 47, 48)

Таким чином, вказаний в оскаржуваному наказі № 2/17 про звільнення позивача з роботи із виправленими описками до нього, внесеними наказом ФОП ОСОБА_7 від 28 березня 2017 року №8/17, період відсутності позивача у січні 2017 року на роботі без поважних причин - є прогулом, а тому суд обґрунтовано визнав, що наказ відповідача про його звільнення з роботи від 1 лютого 2017 із виправленими описками до нього, внесеними наказом від 28 березня 2017 №8/17 є законним та не підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 2.20-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом № 58 від 29.07.1993 Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб-субєктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, зберігаються безпосередньо у працівників.

Враховуючи те, що, на час ознайомлення ОСОБА_6 з наказом про звільнення та оформлення розірвання трудового договору в Канівському міськрайонному центрі зайнятості, його трудова книжка знаходилась на руках позивача, що стверджується матеріалами справи та не заперечується самим позивачем, тому позовна вимога позивача про стягнення середнього заробітку з 1 січня 2017 року, судом також обґрунтовано визнана безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення.

Позиваем ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції не наведено жодних належних та допустимих доказів спричинення ФОП ОСОБА_7 моральної шкоди, як не доведеним залишається факт наявності такої шкоди.

Колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_6

Докази та обставини, на які є посилання у апеляціній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 Ріти Юріївни про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :