РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №766/4643/17

Пров. №2/766/6107/17

31.07.2017 року, Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Хайдарової І.О.,

за участю секретаря Тихоша Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,-

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила надати їй дозвіл на оформлення проїзного документу для виїзду за кордон неповнолітній ОСОБА_3 без згоди її батька ОСОБА_2 строком дії до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку; надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України зі своєю донькою ОСОБА_3, без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2 в наступні країни світу: Російська Федерація, Грузія, Казахстан, Білорусія, Болгарія, Тайланд, Єгипет, Туреччина, Хорватія, Греція, Італія, Іспанія, Франція, Великобританія, Німеччина.

В обґрунтування позову зазначила, що перебувала з відповідачем з 23.07.2004 року по 24.04.2012 року у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину доньку ОСОБА_3, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з нею. Після припинення фактичних шлюбних відносин з 2012 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, жодних стосунків не підтримують, спілкування не ведуть. З 30.05.2014 р. перебуває в шлюбі з ОСОБА_4 Через конфліктність спілкування між сторонами, що стало підставою припинення фактичних шлюбних відносин, а також через відсутність інформації щодо місця перебування відповідача, відсутня можливість отримання нотаріального дозволу батька дитини щодо виїзду за кордон неповнолітньої ОСОБА_3 та виготовлення на її ім'я документів для тимчасового виїзду за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення дитиною повноліття. Зазначене позбавляє можливості ОСОБА_3 разом з матір'ю, братом та відчимом виїжджати за межі країни з метою оздоровлення, різноманітніх освітніх заходів та участі у спортивних змаганнях, які періодично проводяться за межами України.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просили його задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити.

Суд, дослідивши матеріали обставини справи, перевіривши їх доказами, встановив наступне.

Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який 03 червня 2010 року розірвано, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області 24.04.2012 р. Після розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_1.

Сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_3, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області 23.09.2008 року.

Відповідно до свідоцтва про шлюб, 30 травня 2014 року укладено шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, внаслідок чого останній присвоєно прізвище ОСОБА_1, що підтверджено свідоцтвом про шлюю серії НОМЕР_3 виданого Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків.

У відповідності до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 141 СК України визначена рівність обсягу прав і обов'язків батьків відносно дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи проживання їх окремо від дитини.

Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст. 313 ЦК України. Згідно з ч. 3 даної статті фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України, і в'їзду в Україну громадяни України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4). Відповідно до п. п. 1.4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Отже за змістом наведених норм, питання про виїзд за кордон дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку, у разі відсутності згоди одного з батьків, вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу, напрямок та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, мети виїзду.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст. 141,157 СК України.

Крім того, не можуть бути задоволені позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, об'єктом захисту позовного провадження є порушене, невизнане або оспорюване право чи охоронюваний законом інтерес.

Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи, ґрунтується на тому, що основною обставиною, яка підлягає доведенню в межах предмету доказування у справі (окрім інших та логічних - як то наявність у сторін спільної дитини, яка не досягла 16-річного віку, потреба в цієї дитини у виїзді за кордон з тих чи інших підстав тощо), є безпідставне ненадання чи ухилення одного з батьків (відповідача) від надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон спільної дитини сторін, яка не досягла 16-річного віку. Доказами означеного факту можуть бути не отримане з вини адресата чи безпідставно ним проігнороване письмове звернення, звернення за допомогою зв'язку через мережу Інтернет, смс-повідомлень чи зафіксоване в будь-якій іншій придатній для дослідження в суді формі (звуко-, відеозапис) звернення матері до батька дитини щодо необхідності з'явитись до нотаріальної контори у певний день та час для надання дозволу для виїзду цієї дитини за кордон (із зазначенням країни та проміжку часу для виїзду), покази свідків, присутніх при усному зверненні матері до батька дитини з приводу надання останнім оформленого належним чином дозволу на виїзд дитини за кордон, а також зафіксована письмовими чи іншими належними і допустимим доказами безпідставна пряма відмова відповідача в наданні дозволу на виїзд спільної дитини сторін за кордон. Неподання позивачем суду доказів на підтвердження фактів прямої відмови у наданні дозволу чи ухилення від надання дозволу на виїзд дитини за кордон другим з батьків є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх ухвалах від 11 червня 2015 року у справі №6-12521св15 та від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15. Позивач же у даній цивільній справі щодо доведення означеної вище обставини обмежилась виключно абстрактними посиланнями в тексті позову на неодноразові звернення до відповідача з приводу отримання дозволу на виїзд спільної дитини сторін за кордон та на відмову відповідача надати такий дозвіл, створення останнім перешкод позивачу для оформлення документів на тимчасовий виїзд дитини за кордон. При цьому жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних заявлених обставин стороною позивача суду так і не було надано, в зв'язку із чим суд може сприймати заявлені стороною позивача вищевказані обставини лише як припущення, на яких у відповідності до ст.60 ч.4 ЦПК України суд не може ґрунтувати своє рішення. Останнє, в свою чергу, є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову в частині позовної вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька дитини.

Відповідач заперечуючи позовні вимоги, посилався на те, що колишня дружина з питанням про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої доньки не зверталася, він не заперечує надавати одноразові дозволи на конкретну поїздку в позасудовому порядку.

Крім того, позовна заява (її предмет та підстави, обґрунтування) не містять наявності спору щодо отримання разового дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без згоди батька в конкретну країну та конкретний період часу, що підтверджується й поясненнями представника позивачки відносно причин заявлення вимог про надання дозволу на виїзд в декілька країн до 19.09.2024р.

За викладених обставин, суд вважає, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон на такий період, як зазначає позивачка, без згоди батька грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дитини та фактично позбавить його можливості знати про місцезнаходження доньки, умови проживання та інші обставини стосовно неї, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141, 157 Сімейного кодексу України, положеннями Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, є неприпустимим.

З аналогічних вказаним вище підстав недоведеності факту створення відповідачем перешкод в оформленні позивачем на ім'я спільної дитини сторін закордонного паспорту суд вважає за необхідне відмовити і в задоволенні позову в частині позовної вимоги про надання дозволу на оформлення позивачем без згоди відповідача всіх необхідних документів для тимчасового виїзду дитини сторін за кордон.

На підставі викладеного, ст.ст.5-11, 60, 88, 208, 209, 213 - 215, 294 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Херсонської області через Херсонський міський суд Херсонської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяІ. О. Хайдарова