Дата документу 14.11.2017
ЄУ № 420/1858/17
Провадження №2-о/420/262/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Проньки В.В.

за участю секретаря Сіренко А.В.

заявника ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Новопсков цивільну справу за заявою ОСОБА_1 провстановлення факту народження дитини, заінтересовані особи Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити, що ОСОБА_2 20 жовтня 2017 року в м. Луганськ народила дитину хлопчика, вагою 3800 грами, тобто встановити факт, який має для нього юридичне значення.

В обґрунтування своєї заяви заявник зазначив, що знаходиться у шлюбі з ОСОБА_2, від якого у них 20.10.2017 народилася дитина хлопчик. Вони з дружиною є громадянами України, зареєстровані в м. Луганськ, але так як дитину дружина народила на території, яка на даний час непідконтрольна Україні, то медичне свідоцтво про народження дитини не має юридичної сили на території України та є недійсним. З метою належної реєстрації народження дитини заявник звернувся до Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Луганській області, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва про народження дитини та рекомендовано звернутися до суду з заявою про встановлення факту народження дитини. Встановлення даного факту має для нього юридичне значення, оскільки він зможе зареєструвати народження дитини, що передбачено чинним законодавством України.

Заявник в судовому засіданні підтримав заяву та просив її задовольнити з підстав, викладених в ній. Суду пояснив, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_2, яка 20.10.2017 в м. Луганськ народила хлопчика.

Представник заінтересованої особи Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, заперечень не має.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, з заявленими вимогами згодна.

Враховуючи клопотання заінтересованих осіб, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі.

Вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд приходить до наступного.

Згідно паспорту громадянина України серія ЕН 412112, виданого 28.04.2005 Артемівським РВ ЛМУ УМВС України в Луганській області, заявник - ОСОБА_1 є громадянином України, народився 14.08.1988 в м.Луганськ, зареєстрований за адресою: кв. Степовий, 13/179, м. Луганськ.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-ЕД № 155156, виданим 22.09.2012 Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис №462.

ОСОБА_2 є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадина України серія ЕН 899436, виданим 27.10.2012 Артемівським РВ у м.Луганську УДМС України в Луганській області.

На підтвердження факту народження дитини заявник надав медичне свідоцтво про народження № 461 (дублікат) від 07.11.2017, видане медичною установою, розташованою на тимчасово окупованій території Государственным учреждением «Луганская городская многопрофильная больница № 3» (російською мовою), з якого вбачається, що ОСОБА_2, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, 20 жовтня 2017 року в м. Луганськ народила дитину - хлопчика, вагою 3800 гр., який народився доношеним, на 40 тижні вагітності, при одноплідних пологах.

Заявник також надав копію обмінної карти пологового будинку, полового відділення лікарні, виданої медичною установою, розташованою на тимчасово окупованій території, з якого вбачається, що ОСОБА_2 20.10.2017 народила хлопчика вагою 3800 грн.

Згідно листа Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Луганській області № 1874/17.22-26 від 13.11.2017 в реєстрації народження дитини чоловічої статі заявнику було відмовлено у зв'язку з тим, що ним на підтвердження факту народження дитини пред'явлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказам МОЗ України від 08.08.2006 року №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024.

Оцінюючи медичне свідоцтво про народження як доказ, суд виходить з того, що відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині має належати з його народження право на ім'я та громадянство.

Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Без державної реєстрації факту народження дитини, вона буде позбавлена можливості в подальшому реалізовувати свої права та обов'язки, що становитиме порушення ст. 8 та інших Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об'єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь - якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Згідно ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності закладу документа охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Відповідно п.п. «а» п. 2, 3, 22, 23 гл. 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000, підставами для проведення державної реєстрації для народження дитини є медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), що видається закладом охорони здоров'я, незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. Державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них. При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження даною жінкою. Власне ім'я дитини визначається за згодою батьків. По-батькові дитині присвоюється за власним іменем батька.

Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для державної реєстрації народження її дитини.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Згідно зі ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Враховуючи вищенаведене законодавство, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя та інших.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 пояснила, що вона є матірю заявника, проживає разом з ним та невісткою ОСОБА_2 в м. Луганськ, а також підтвердила, що 20.10.2017 в м. Луганськ ОСОБА_2 народила хлопчика.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він є рідним дядьком заявника, проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, зі злів заявника йому відомо, що 20.10.2017 у нього народився син.

Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимога заявника про встановлення факту народження ОСОБА_2 дитини чоловічої статі підлягають задоволенню.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України рішення у даній справі про встановлення факту народження слід допустити до негайного виконання.

Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 88, 208, 213, 215, 218, 234-235, 256-259 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 провстановлення факту народження дитини, заінтересовані особи Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_2, задовольнити.

Встановити, що громадянка України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка м. Луганськ, 20 жовтня 2017 року народила в м.Луганськ, Україна, дитину чоловічої статі, вагою 3800,00 грами.

Допустити рішення до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано апеляційному суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя: