Справа № 368/357/17
провадження № 2/368/262/17
Рішення

Іменем України

"27" липня 2017 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого - судді Шевченко І.І.

при секретарі Гребеневич А.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

з участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними, -

в с т а н о в и в:

позивач та його представник просять суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 22 по вул. Жовтневій в с. Черняхів Кагарлицького району Київської області, укладений між нею та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного округу Київської області ОСОБА_5 за реєстровим № 2747 24.10.2010 р. та визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,25 га яка розташована с. Черняхів вул. Жовтнева, 22 Кагарлицького району Київської області, укладений між нею та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного округу Київської області ОСОБА_5 за реєстровим № 2750 24.10.2010 р., посилаючись на те, що вона проживає за вищевказаною адресою в будинку з господарськими спорудами, який належав їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12 листопада 2003 року державним нотаріусом Кагарлицької державної нотаріальної контори за зареєстрованим номером 4327, даний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25 га , яка належала їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 681223, виданий 12.02.2010 року Черняхівською сільрадою Кагарлицького району.

Вона одинока, пенсіонерка, похилого віку, чоловіка та дітей у неї немає, вона дуже часто хворіє і потребує сторонньої уваги та догляду, а так як вона часто хворіє і на лікування їй весь час потрібні кошти, а в неї лише невеличка пенсія, то її матеріальне становище тяжке. Оскільки вона похилого віку, то їй одній тяжко доглядати та обслуговувати будинок, огород.

Поряд з нею, по сусідські, проживає її двоюрідна сестра ОСОБА_6, яка часто до неї навідувалася і бачила її безпомічний стан, та те, що вона бідкалася, бо стара, немає здоровя і нікому її в старості доглядати та їй допомагати. Одного разу в розмові вона їй поскаржилася на своє тяжке матеріальне і моральне становище і сказала, що якби знайшлася якась хороша людина, щоб її доглянула до смерті, то вона б їй залишила все своє майно після смерті, оскільки жодних рідних у неї немає. І після цієї розмови через декілька днів вона прийшла до неї разом зі своїм сином ОСОБА_4, відповідачем по справі, і почали їй говорити, що дійсно вона одинока, стара та безпомічна, а тому треба щоб за нею хтось доглядав і запропонувала, що її син ОСОБА_7 буде їй у всьому допомагати, піклуватися за нею та її будинком, а якщо вона помре, то і похоронить її. Вони її завірили, що все її майно перейде до відповідача лише після її смерті, сказали, що вони через нотаріуса підпишуть з нею договір довічного її утримання, що будуть їй постійно допомагати і матеріально і фізично, будинок будуть теж утримувати в належному стані, а після її смерті все її майно перейде до відповідача. ОСОБА_6 її завірила, що вони ж все таки родичі, живуть поруч, що її вони не обдурять і вона не залишиться в старості «під забором».

Вона говорила відповідачеві, що дарувати вона нічого не буде, а після її смерті, тоді власником її майна буде вже відповідач, про що вони її і запевнили.

Вона не памятає дня, але це було восени 2010 року до неї в черговий раз прийшла ОСОБА_8 з відповідачем і повідомили, що в нотаріуса вже все домовлено, що їй треба лише поїхати в Кагарлик і підписати договір. А перед цим відповідач забрав у неї всі її особисті документи та правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку. Приїхали вони до нотаріуса, зайшли в кабінет і нотаріус подав їй документи на підпис. Прізвища нотаріуса вона не знає. Вона не грамотна, була без окулярів, які документи та їхній зміст вона не читала, але спитала в нотаріуса, чи її не виженуть з будинку після підписання цих документів та чи вона не позбудеться своєї хати, нотаріус усміхнувся і сказав, що підписуйте документи і все буде добре, це ж Ваші родичі, вони ОСОБА_1 не обідять. Підписуючи документи, вона була впевнена, що це договір довічного її утримання, що лише після смерті все її майно перейде до відповідача.

Після підписання документів відповідач всі документи забрав із собою, їй їх не показав і не дав по теперішній час.

Спочатку відповідач та його родичі дійсно виконували свої зобовязання, так як їй і обіцяли, приїжджали до неї, допомагали неї, відносилися нормально.

Останні 2 роки відповідач та його родичі різко змінили своє ставлення до неї, а це вже більше як півроку взагалі не ніхто з них до неї не ходить, відповідач також до неї не ходить, абсолютно нічим не допомагає та уникає з нею зустрічі, тому вона навіть уявити не могла, що її будинок подарований.

Вона в 2014 році звернулася до Черняхівської сільради з приводу оформлення субсидії і там їй сказали, що будинок не її, що вона свій будинок та земельну ділянку подарувала відповідачу. Вона дуже розтривожилася, звернулася до ОСОБА_8, вона сказала, що нічого не знає сказала звертатися до її сина, відповідача по справі.

Коли вона звернулася до відповідача з питанням, навіщо він її обдурив, то він їй сказав, що треба було читати, що підписуєш, висварив її і вигнав з двору. В даний час він їй погрожує, що взагалі вижене її з будинку і вона піде по селу шукати житло. Відповідач обманув її і вона діяла під впливом обману та помилки, вона була впевнена, що вона підписала договір згідно якого відповідач повинен був її доглядати до смерті.

Вона іншого житла не має, а тому договір дарування не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися.

Вона з 1979 року зареєстрована та проживає в своєму будинку, відповідач в будинку не жив, не зареєстрований. Всі платежі по утриманню будинку вона як сплачувала, так і сплачує сама по теперішній час. Ключі від будинку, як були лише в неї, так і в даний час лише ключі в неї, відповідач ніколи без її дозволу та її бажання в будинок не заходить.

Договір дарування був укладений під впливом помилки, що має істотне значення, а саме, щодо юридичної природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки на момент укладення оскаржуваного договору у неї було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідача. Вона мала намір передати свій будинок відповідачу, проте лише за умови здійснення відповідачем її довічного утримання.

Вона мала намір укласти договір довічного утримання, на умовах, що відповідач надаватиме їй необхідну матеріальну та іншу допомогу, вільного волевиявлення на укладання договору дарування будинку та земельної ділянки у неї не було.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення .

Помилка - неправильне сприйняття особи фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Указані обставини, відносно яких вона помилялася є істотними обставинами указаного договору, помилка яка має істотне значення існувала на момент вчинення правочину .

Вона сама не читала папери, які їй давав на підписувати нотаріус , а те, що він їй розяснював і говорив вона погано сприймала, нервувала, бо перший раз була в такі ситуації і покладалася на порядність свого племінника, відповідача по справі та була впевнена, що підписує договір довічного утримання.

З часу підписання договору в нотаріуса відповідач жодного разу не обмовився, що будинок його, а вона як жила так і продовжувала жити і господарювати в своєму будинку, тобто по теперішній час відсутня фактична передача спірного нерухомого майна згідно договору дарування відповідачеві.

Відповідач та його представник позовні вимоги позивача не визнали та просили суд у їх задоволенні відмовити з наступних підстав. Намірів укладати договори дарування у відповідача не було. Пропозицію щодо даних договорів виходило від позивача. Він в дійсності допомагав їй як по господарству, так і в інших справах. Про те, що між ним та позивачем було укладено договір дарування, позивач знала самого початку. При укладенні договору дарування був присутній він та позивач. Нотаріус пояснював їй суть договорів та зачитав у голос. Статистика говорить про те, що намір укласти договори довічного утримання одиниці, тому і позивач мала намір укласти саме договір дарування. Позивач звернулась до Кагарлицького районного суду Київської області з позовом до відповідача на початку 2017 року, тобто через майже сім років з моменту укладання договорів, тобто з моменту коли вона дізналась або мала дізнатись про порушення свого права, а саме підписуючи договори дарування. При цьому, норм ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачає що строк позовної давності рахується не тільки з моменту, коли позивач довідалась про договори дарування, а і з моменту коли вона могла довідатись про вказані договори. Тобто, коли у позивача була обєктивна можливість довідатись про оскаржувані договори. Отже, Позивачу достеменно було відомо про оскаржувані договори дарування як під час укладання так і через деякий час. При цьому, слід акцентувати увагу, що у позивача було достатньо часу та не було обєктивних перешкод в тому щоб довідатись про оскаржувані договори та їх зміст. Верховний суд України в своїй постанові № 6-2469цс16 від 16.11.2016 р. виклав правову позицію, яка відповідно до ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обовязковою для всіх судів. Зокрема, Верховний суд України дійшов таких висновків: порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав. а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду. недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Позивачем не наведено жодних доказів поважності причин пропуску трирічного строку позовної давності, а також того, що вона могла дізнатись про порушення свого права. Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, з підстав визначених ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовні вимоги позивача про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 24.10.2010 р. задоволенню не підлягають.

Суд, вислухавши сторони та їх представників, свідків і вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

24 жовтня 2010 року між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено два договори дарування: земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована за адресою: в селі Черняхів Кагарлицького району Київської області по вул.. Жовтнева (а.с.12-13) та домоволодіння № 22 в селі Черняхів Кагарлицького району Київської області по вул.. Жовтнева (а.с. 10-11).

Зі змісту даних договорів вбачається, що ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар домоволодіння № 22 в селі Черняхів Кагарлицького району Київської області по вул.. Жовтнева та земельну ділянку, на якій розміщено дане домоволодіння площею 0,25 га.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_3 вбачається, що під час підписання договору дарування вона неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, вважала, що підписує договір довічного утримання, а тому на підставі ст. 229 ЦК України просила визнати договір дарування недійсним.

За змістом ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша ст. 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. другому-четвертому п. 19 своєї постанови від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правова позиція Верховного Суду України, що висловлена ним у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-202цс15, вказує, що виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, але й досягли згоди щодо усіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, стан його здоров'я та потребу у зв'язку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У правовому висновку у справі № 6-372цс16 від 27.04.2016 року Верховний Суд України зазначив, що наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та розяснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Згідно ст.. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 є особою похилого віку (станом на 24.10.2010 р. мала повних 65 р.).

Що стосується стану здоровя, то тут слід зазначити наступне.

Відповідно до Статуту Всесвітньої Організації Охорони Здоров'я (ВООЗ) під здоров'ям розуміється «стан повного фізичного, душевного і соціального благополуччя, а не тільки відсутність хвороб і фізичних дефектів».

Здоровя стан живого організму, при якому всі органи здатні виконувати свої життєві функції. здоровя це нормальний стан організму, який характеризується оптимальною саморегуляцією, повною узгодженістю при функціонуванні всіх органів та систем, рівновагою поміж організмом та зовнішнім середовищем при відсутності хворобливих проявів.

Можна також сказати, що здоровя це функціональний стан організму людини, який забезпечує тривалість життя, фізичну та розумову працездатність, достатньо високий рівень самопочуття, а також відтворення здорового потомства.

Стан здоровя не є чимось статичним. Це динамічний процес, а, отже, стан здоровя може покращуватись або погіршуватись. Кожна людина являє собою відкриту динамічну систему, тому існує широкий діапазон поняття «здоровя» від абсолютного здоровя до граничних із хворобою станів.

Під здоровям треба розуміти процес збереження і розвитку біологічних, фізіологічних, психологічних функцій, оптимальної працездатності та соціальної активності при максимальній тривалості активного життя. Кожна людина повинна дбати про своє здоровя в першу чергу сама. Краще запобігти захворюванню, ніж лікуватися. Першим важливим елементом піклування про здоровя є відсліджування власного самопочуття. Важливе місце займає особиста гігієна, активне й здорове спілкування з іншими людьми, комфортні умови праці, раціональне харчування і здоровий спосіб життя.

Позивачем надано довідку видану лікарем сімейної медицини про, що позивач має певні види хвороб. Проте, допитаний в судовому засіданні лікар сімейної медицини ОСОБА_9 як спеціаліст пояснив, що позивач хворіє з 1989 року, але при цьому працювала дояркою. Так в дійсності в неї були певні хвороби, але перед укладенням договору останній раз, коли позивач зверталася до лікаря був 1995 р., що підтверджується випискою із медичної картки на а.с. 81, яку суд бере до уваги, оскільки дата виписка є детальною на відмінну від довідки на а.с. 14. Тобто, позивач станом на 2010 р. могла себе обслуговувати, доглядати за тваринами та обробляти огород. Тобто, позивач в дійсності мала хвороби, але стан здоровя дозволяв їй обслуговувати себе, чоловіка, тримати тварин та обробляти город.

Що стосується стану її здоров'я та потребу у зв'язку з цим у догляді й сторонній допомозі, то суд зазначає наступне.

Допитаний в судовому засіданні лікар сімейної медицини ОСОБА_9 як спеціаліст пояснив, що до нього не було звернень з наданням висновку про те, що позивач потребує у догляді та сторонній допомозі.

Допомога на догляд надається дієздатній особі, яка зареєстрована або постійно проживає на одній житловій площі з інвалідом I чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, і здійснює догляд за ним.

Тобто, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що позивач потребувала догляд та сторонньої допомоги.

Що стосується наявність у позивача спірного житла як єдиного, то суд зазначає наступне.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом позивач ОСОБА_3 отримала спадщину у виді житловий будинок, що знаходиться в селі Черняхів по вул.. Жовтневій під № 22 Кагарлицького району Київської області, що належав померлій на підставі свідоцтва про право власності виданого Черняхівською сільською радою 04.11.2003 р. Будинок цегляний, розмір житлової площі48,6 кв.м. Домоволодіння було зареєстровано у Кагарлицькому бюро технічної інвентаризації 01.12.2003 р.

Довідка, видана Черняхівською сільською радою, позивачу ОСОБА_3 вбачається, що станом на 19.10.2010 р. у будинку № 22 по вул.. Жовтнева в с. Черняхів Кагарлицького району було зареєстровано дві особи: позивач, яка прописана в даному будинку з 1975 р., та її чоловік ОСОБА_10, який був прописаний у 2002 р.

Що стосується відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, то суд зазначає наступне.

В дійсності на час укладення договорів дарування позивач та її чоловік проживали в подарованому будинку. Даний факт ніким не оспорюється. Окрім того, у відповідача також були ключі від будинку, але він ними не користувався. Окрім того, не оспорюється той факт, що позивачем оплачували комунальні послуги.

Що стосується подій у нотаріуса, то суд зазначає наступне.

З матеріалів справи наданих нотаріусом вбачається, що укладення двох договорів займало більше 2 годин, про що свідчать витяги з Державного реєстру.

Зокрема, при укладенні договору дарування земельної ділянки витяг з Єдиного реєстру заборон на відчуження обєктів нерухомого майна робився о 09 год. 55 хв. , а витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів робився аж об 11 год. 16 хв., а що стосується іншого договору, то витяг з Єдиного реєстру заборон на відчуження обєктів нерухомого майна робився о 09 год. 54 хв., а витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів робився аж об 10 год. 41 хв.

Тобто, суд не приймає твердження позивача, що час перебування її у нотаріуса був не довго, оскільки документально вказується на час більше двох год.

Суд вважає, що позивач під час укладення нею спірного договору розуміла його зміст на безоплатну передачу у власність відповідача будинок, який є її житлом, укладаючи спірний договір, він розумів правову природу правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем, оскільки він не був особою що потребує утримання. На момент укладення договору дарування позивач мала вік 65 років, не мав тяжких захворювань, які б давали підстави для її утримання. Недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 57 ЦПК України засобами доказування, якщо інше не передбачено законом.

Частинами 2, 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Оспорюваний договір дарування нерухомого майна укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено. Будь-які письмові докази на спростування умов нотаріально посвідченого договору в матеріалах справи відсутні.

Суд також не приймає доводи позивача та її представника відносно її помилки щодо природи правочину, прав та обовязків сторін в правочині зроблені виключно на припущеннях, на яких не може ґрунтуватись судове рішення.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 203 ЦК України передбачаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має учинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексуст.215 ч.1 ЦК України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним ст.204 ЦК України.

Суд не погоджується з доводами позивача та її представника про те, що оспорюваний договір був укладений під впливом помилки, оскільки суду не надано доказів на підтвердження того, що в діях відповідача або нотаріуса був намір ввести в оману ОСОБА_3, оскільки її дії несуть послідовний характер, який був спрямований на дарування будинку та земельної ділянки.

Відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації ст.745 ЦК України.

Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і, державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Позивач та її представник не надали суду будь-яких належних та допустимих доказів, що між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на час укладення договірних відносин досягнута домовленість щодо істотних умов договору довічного утримання.

Крім цього, такі твердження спростовуються п.1 Договору дарування та поясненнями наданими у судовому засіданні нотаріусом, який проводила посвідчення договору.

Відповідно до п. 39 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України N 18/5 від 14.06.94 при посвідченні правочинів нотаріус з'ясовує обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які є учасниками правочинів (стаття 44 Закону України "Про нотаріат"), виходячи з того, що цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. При з'ясуванні дієздатності учасників правочинів у разі, якщо в нотаріуса виникає сумнів щодо віку або обсягу дієздатності учасників правочину, він вимагає відповідний документ (паспорт громадянина України, акт цивільного стану громадян про народження, про шлюб, розірвання шлюбу, трудовий договір, свідоцтво про реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи тощо). Якщо в нотаріуса є підстави вважати, що хтось з учасників правочину страждає на хронічний, стійкий психічний розлад, що істотно впливає на здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, токсичними речовинами тощо, а відомостей про визнання особи недієздатною чи обмежено дієздатною немає, нотаріус відкладає вчинення правочину і з'ясовує, чи є рішення суду про визнання особи недієздатною або обмежено дієздатною, яке набрало законної сили. Якщо таке рішення судом не виносилось, нотаріус повідомляє про своє припущення одну з осіб чи один з органів, указаних у статті 256 Цивільного процесуального кодексу України, які можуть звернутись до суду із заявою про визнання цієї особи недієздатною або обмежено дієздатною.

В судовому засіданні було зясовано, що у нотаріуса не виникло підстав вважати, що ОСОБА_3 під час укладення договору дарування перебувала такому стані, що не усвідомлював значення своїх дій.

Щодо показів свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які були отриманні під час їх допиту в судовому засіданні, то цим особам нічого не відомо щодо обставин укладення Договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Суд не бере до уваги покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16, оскільки вони родичами між позивачем та відповідачем.

Проте, покази свідка ОСОБА_17 є послідовними, та такими, що відповідають тим обставинам, що були при укладенні договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки, що відбулися 24.10.2010 р.

Заслуговують на увагу покази свідка ОСОБА_18, яка у 2010 р. була секретарем сільської ради про те, що намір укласти договір дарування у позивача був. Позивач цим наміром з нею ділилася, але вона їй розяснювала, що краще цього не робити. Таких зустрічів у неї було два рази. І щоразу намір про укладення договору дарування у позивача був, тому коли у 2014 р. позивач захотіла взяти субсидію і вона побачила, що все ж таки був укладений договір дарування, то для неї це було не подив.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, підстав для визнання недійсним договору дарування від 24.10.2010 р. що посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі про дарування будинку та земельної ділянки у суду не має, оскільки всі вимоги при їх укладенні були додержані, а тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання оспорюваного договору дарування недійсними слід відмовити.

Що стосується строків давності, на які вказував представник відповідача, то суд зазначає наступне.

В пункті 11 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" визначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Вказані вище висновки суду свідчать про недоведеність позовних вимог, що є самостійного підставою для відмови в позові. Встановлення дотримання строку для звернення з позовом не є необхідним.

На підставі викладеного та керуючись Конституції України, ЦК України, ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які брали участь у справі і не були присутніми в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя І.І. Шевченко