У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду від 31 травня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року в суд звернулося Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" (далі - ПАТ "Укрсоцбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивував фактами порушення прав кредитора внаслідок прострочення позичальником сплати кредитних коштів та процентів за користування ними.

Рішенням Рівненського районного суду від 31 травня 2017 року позов задоволено:

Стягнуто із відповідача (реєстраційний номер картки платника податків: НОМЕР_1; що мешкає в АДРЕСА_1) на користь банку (рах.: № 0001 в ПАТ "Укрсоцбанк", ; МФО: 300023; вулиця Ковпака, 29, м. Київ, 03150) 4 382 706 гривень 99 копійок заборгованості за кредитним договором №113Д від 18.03.2008 року (станом на 30.01.2015 року) та 3 654 гривні судового збору.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де вважав його незаконним і необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалось про неврахування судом відсутності доказів щодо надання кредитних коштів на користь ОСОБА_1 у спосіб, передбачений договором про відновлювану кредитну лінію №113Д з наступними змінами. Тому суд неправильно застосував норми ст.ст. 60, 57, 64 ЦПК України.

В зв'язку з цим суд не звернув уваги і на положення ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", п.п. 4.2, 4.4, 4.6, 4.7, 4.8 Положення про організацію операційної діяльності у банках України, що затверджене постановою правління Національного банку України №254 від 1.06.2003 року, щодо вимог до первинних і зведених облікових документів. Також суд знехтував й Інструкцією про безготівкові розрахунки в національній валюті, що затверджена постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року №22, де дано визначення поняття меморіального ордера та порядок його зберігання.

Банк не надав жодних первинних документів, які засвідчили би передачу на користь позичальника кредитних коштів - меморіальні ордери, чеки, платіжні доручення тощо. Не представлено позивачем на вимогу суду і оригіналу заяви про видачу готівки №39-030 від 18.03.2008 року.

Вважав помилковими висновки суду про відсутність підстав для відмови в позові в частині стягнення пені за спливом позовної давності, адже пеня обчислена виходячи з останніх 366 днів до пред'явлення позову. Переконаний, що такі твердження суперечать правовій позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 18 травня 2016 року у справі №6-474цс16.

Крім того, право на звернення до суду у банку виникло через 30 днів після отримання 12 листопада 2013 року відповідачем листа №02-06/1015, тоді як позов пред'явлено у лютому 2015 року за межами позовної давності, яка закінчилася у грудні 2014 року.

Зважаючи на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про відмову в позові.

У запереченнях проти апеляційної скарги ПАТ "Укрсоцбанк", вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції правильно виходив з його доведеності та обґрунтованості, адже відповідач порушив майнові права ПАТ "Укрсоцбанк" на повернення одержаних за кредитним договором коштів та процентів за користування ними. Оскільки порушене право підлягає судовому захисту, тому суд обґрунтовано стягнув із позичальника на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 131 958, 59 доларів США (еквівалент становить 2 132 162, 75 гривень), заборгованість за відсотками у розмірі 83 700, 85 доларів США (еквівалент становить 1 352 423, 01 гривні), пеню за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 468 720, 44 гривні та пеню за несвоєчасне погашення відсотків у розмірі 429 400, 79 гривень.

Як убачається з матеріалів справи, 18 березня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (після зміни найменування - ПАТ "Укрсоцбанк") і ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №113Д. За положеннями правочину позичальник отримав у банку в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти окремими частинами (траншами) в межах максимального ліміту заборгованості в розмірі 143 000 доларів США зі сплатою 13, 0 відсотків річних та комісій у розмірі і порядку, визначених додатком №2 до договору кредиту з кінцевим терміном погашення заборгованості до 17 березня 2018 року (а.с. 5-9).

В подальшому до кредитного договору неодноразово вносилися зміни, в т.ч. 23.06.2008 року укладено додаткову угоду №1 (додаток 2), 14.01.2009 року укладено додаткову угоду №3 (додаток 3), 10.12.2009 року укладено додаткову угоду №4 (додаток 4), 21.04.2009 року укладено договір про внесення змін і доповнень (додаток 5). Через перехід банку на нове програмне обслуговування в ІБС "FlexCube" 10.10.2012 року кредитний договір укладено в новій редакції, про що між сторонами укладено договір щодо внесення змін №5 (додаток 6). Договором про внесення змін №6 від 10.10.2012 року (додаток 7) графік погашення заборгованості за кредитом викладено у новій редакції, змінено відсоткову ставку за користування кредитними коштами, розмір якої встановлено на рівні 1% річних протягом шестимісячного періоду із дати підписання договору про внесення змін (а.с. 10, 11-11, зв., 12-12, зв., 13-13, зв., 14-19, зв., 20-21, зв., 22-23, 23, зв.).

Вважаючи, що станом на 30 січня 2015 року утворилася кредитна заборгованість, яка складається із 131 958, 59 доларів США (еквівалент - 2 132 162, 75 гривень), заборгованості за тілом кредиту, 83 700, 85 доларів США (еквівалент - 1 352 423, 01 гривень) заборгованості за процентами, 468 720, 44 гривні пені за несвоєчасне погашення кредиту і 429 400, 79 гривень пені за несвоєчасне погашення відсотків, а всього 215 659, 44 доларів США (еквівалент на 30 січня 2015 року складає 4 382 706, 99 гривень), чим порушено права ПАТ "Укрсоцбанк", позивач звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про її стягнення.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З роз'яснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. першому п. 12 своєї постанови від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", вбачається, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Тобто згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Отже, даними вимогами закону закріплено правила диспозитивності цивільного судочинства, які полягають у наданні особам, що беруть участь у справі, можливості вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд.

Зміст принципу диспозитивності розкривається через такі положення:

-хто хоче здійснити свої права, повинен сам потурбуватися про це;

-особа, якій належить право, може від нього відмовитися;

-нікого не можна примушувати пред'явити позов (подати апеляційну чи касаційну скаргу) проти своєї волі;

-суд не повинен виходити за межі вимог сторін, за винятками встановленими законом.

Диспозитивність діє на усіх стадіях цивільного процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин визначення позивачем розміру заборгованості саме в еквіваленті національної валюти на час пред'явлення позову в суд повністю відповідає вимогам принципу диспозитивності, про що суд попередньої інстанції зробив належні висновки.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин підлягали застосуванню норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав банк, місцевий суд обґрунтовано задовольнив позов, стягнувши спірну заборгованість за кредитним договором із ОСОБА_1 на користь ПАТ "Укрсоцбанк".

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів, які стверджували би про одержання відповідачем кредитних коштів, то вони є необґрунтованими і суперечать матеріалам справи.

Так, з розрахунку вимог банку у зв'язку з неповерненням позичальником кредитної заборгованості видно, що остання оплата заборгованості за кредитом ОСОБА_1 була здійснена 26 березня 2010 року, а за процентами - 9 квітня 2010 року (а.с. 25-28). Тому факти добровільної, без примусу чи із застосуванням інших методів, які суперечили би вимогам закону, оплати позичальником заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ "Укрсоцбанк" заперечують його доводи про неодержання кредитних коштів. Не на його користь свідчать і кредитний договір та інші правочини, які укладені сторонами з метою набуття відповідних прав та виконання кредитних зобов'язань.

На а.с. 24 міститься заява ОСОБА_1 на видачу готівки №39-030 від 18 березня 2008 року на отримання 143 000 доларів США, що засвідчена його підписом, який не оспорювався.

Більше того, правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, встановлено, що за змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Наявність вини позичальника, який одержав кредитні кошти за договором та не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язань за цим договором згідно зі ст. 614 ЦК України, є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобов'язань.

Однак на обґрунтування своїх заперечень ОСОБА_1 не надав об'єктивних та переконливих доказів про відсутність своєї вини у невиконанні зобов'язань за кредитним договором і незаконність вимог про стягнення з нього спірної заборгованості.

Не можна погодитися і з посиланнями ОСОБА_1 на помилковість застосування норм матеріального права, позаяк спростовуються правильністю висновків суду.

Через їх необґрунтованість не заслуговують на увагу доводи автора скарги про незастосування правил про позовну давність щодо стягнення пені, відповідну правову оцінку чому вже дав суд першої інстанції (а.с. 199).

Доказів про існування таких фактів, що потягли би помилкове вирішення цивільно-правового спору, відповідачем надано не було, а апеляційним судом не було здобуто. Тому доводи апеляційної скарги про недодержання судом процесуально-правових норм є припущеннями.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права позивача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського районного суду від 31 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: