Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Фаловської І.М.,

суддів: Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,

Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 10 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 02 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 10 травня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 02 серпня 2016 року, позовну заяву залишено без розгляду та повернуто позивачу.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права, просить скасувати вказані ухвали та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи позовну заяву без розгляду та повертаючи її позивачу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із відсутності підстав для звільнення від сплати судового збору.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 25 квітня 2016 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору до початку судового розгляду справи, позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, оскільки заявником: не надано підтверджуючого документа про дійсну вартість спірного майна, необхідного для визначення розміру судового збору; не надано документів про право власності на спірне майно; не сплачено судовий збір.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення п. 1 ст. 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі»), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв'язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

За змістом ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у ч. 1 цієї статті.

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із клопотанням про звільнення від сплати судового збору або відстрочення його сплати, посилаючись на незадовільний майновий стан, відсутність джерела доходу, утримання малолітньої дитини, несплату на її користь аліментів, які стягнуті за рішенням суду.

Відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання, місцевий суд не звернув уваги на викладені ОСОБА_3 доводи та не надав належної оцінки доданим до клопотання доказам на підтвердження її майнового стану.

Європейський суд з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії» вказує, що хоча національний суд користується певним правом розсуду, обираючи аргументи і приймаючи докази, він зобов'язаний обґрунтувати свої дії підставами для винесення рішень.

Європейський суд з прав людини також нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»).

Відмовляючи в задоволені клопотання про звільнення від сплати судового збору чи відстрочення його сплати, суд першої інстанції не обґрунтував мотиви, з яких відхилив доводи, зазначені у клопотанні позивача, належним чином не спростував їх відповідно до вимог процесуального закону.

Разом з тим, суд першої інстанції залишив поза увагою норми ч. 2 ст. 80 ЦПК України, відповідно до якої, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов помилкового висновку про витребування у позивача підтверджуючого документа про дійсну вартість спірного майна, необхідного для визначення розміру судового збору.

Перевіряючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд на вищевказане уваги не звернув та помилкового залишив без змін ухвалу місцевого суду.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 342 ЦПК України постановлені у справі ухвали підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись статтями 336, 342, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 10 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 02 серпня 2016 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий І.М. Фаловська

Судді: Є.П. Євграфова

Ю.Г.Іваненко

О.В.Кафідова

О.В. Умнова