Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Кафідової О.В., Ситнік О.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Куйбишевської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, Головного управління Держземагенства в Кіровоградській області, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права на постійне користування земельної ділянки в порядку спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2016 року,

встановила:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько

ОСОБА_7 За життя останній був засновником селянського (фермерського) господарства «ОСОБА_7» та йому на підставі рішення сесії Бобринецької районної Ради народних депутатів Бобринецького району Кіровоградської області від 31 березня 1994 року надано у постійне користування земельну ділянку площею 41,9 га, яка розташована на території Куйбишевської сільської ради, для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею від 16 травня 1994 року. На даний час позивачка є засновником селянського (фермерського) господарства «ОСОБА_7» основою діяльності якого є земельна ділянка площею 41,9 га. Нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки при перевірці спадкового майна з'ясовано, що ОСОБА_7 на праві постійного користування мав земельну ділянку площею 49,1 га з цільовим призначенням для ведення селянського (фермерського) господарства, а згідно ст. 92 ЗК України право постійного користування не набувається фізичними особами.

Ураховуючи наведене, просила визнати за нею в порядку спадкування право на постійне користування земельною ділянкою площею 41,9 га, яка розташована на території Куйбишевської сільської ради, надана

ОСОБА_7,. який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, для ведення селянського(фермерського) господарства згідно державного акта на право постійного користування землею від 16 травня 1994 року.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту ч. 2ст. 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно із ч. 1ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно із ч. 1ст. 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч. 2ст. 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Разом з тим, ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Встановивши, що спадкодавець ОСОБА_7 за життя не уклав із власником земельної ділянки договір у відповідності до приписів

п. 6 Перехідних положень ЗК України до 1 січня 2008 року, суди прийшли до правильного висновку про відсутність у позивача права на отримання спірної земельної ділянки у порядку спадкування.

Рішення суду узгоджується з правовою позицією викладеній у постанові Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року №6-2329цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29 липня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області

від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.М.Ситнік