ухвала

іменем україни

26 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Закропивного О.В., Леванчука А.О., Іваненко Ю.Г., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко СергійАнатолійович, приватний нотаріус Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Бойко Володимир Миколайович, про визнання недійсними договорів міни, визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_12 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 11 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним державного акта та визнання за нею права власності на земельну ділянку, обґрунтовуючи який посилалася на те, що вона є первісним власником земельної ділянки площею 9,14 га для ведення сільськогосподарського виробництва в межах території Баратівської сільської ради.

09 серпня 2007 року в порядку звернення стягнення в межах договору позики, укладеного між відповідачем ОСОБА_9 та нею, її право власності на цю земельну ділянку було припинено із визнанням такого права за ОСОБА_9 на підставі судового рішення, яке 18 липня 2013 року скасовано.

За вказаним рішення суду, на ім'я відповідача 23 жовтня 2007 року видано державний акт про право власності на земельну ділянку площею 9,14 га.

22 квітня 2009 року на підставі виданого державного акта між відповідачем ОСОБА_9 та відповідачем ОСОБА_8 укладено договір міни спірної земельної ділянки, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області БойкоВ.М.

У подальшому, 31 липня 2013 року ОСОБА_8 укладено договір міни землі з відповідачем ОСОБА_7, який також посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А.

У липні 2014 року і в червні 2015 року позивач подала остаточно уточнений позов про визнання недійсними: договорів міни земельної ділянки площею 9,14 га для ведення сільськогосподарського виробництва в межах території Баратівської сільської ради, укладених 22 квітня 2009 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8, і 31 липня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 Також просила визнати за нею право власності на зазначену земельну ділянку.

Позивач вважає, що зазначені договори міни підлягають визнанню недійсними з підстав, передбачених ст. ст. 203, 388 ЦК України, і ст. ст. 140, 152 ЗК України, оскільки вона є належним власником земельної ділянки, із визнанням за нею права власності.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2016 року позов ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергія Анатолійович, приватний нотаріус Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Бойко Володимир Миколайович, про визнання недійсними договорів міни, визнання права власності на земельну ділянку, задоволено частково.

Визнано недійсним договір міни від 22 квітня 2009 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Бойко ВолодимиромМиколайовичем за № 682, щодо земельної ділянки площею 9,14 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, кадастровий номер НОМЕР_1.

Визнано недійсним договір міни від 31 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7,посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергієм Анатолійовичем за № 2907, щодо земельної ділянки площею 9,14 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, кадастровий номер НОМЕР_1.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 понесені нею судові витрати в сумі 309 гривень 86 копійок, по 103 грн 29 коп з кожного.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 11 липня 2016 року рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2016 року в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів міни та стягнення судових витрат скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в їх задоволенні.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_12 просить скасувати рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 11 липня 2016 року скасувати повністю та ухвалити нове про задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення на підставі якого відповідачу ОСОБА_9 було видано державний акт скасовано, а тому правові підстави для набуття ним права власності анульовані і він не мав право здійснювати відчуження землі на користь відповідача ОСОБА_8, а та, в свою чергу, на користь відповідача ОСОБА_7

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що оспорюючи право відповідача ОСОБА_9 на відчуження землі, позивач безпідставно не підтримала раніше пред'явлені нею позовні вимоги про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, який отримано відповідачем за скасованим судовим рішенням, пред'явила, навпаки, вимоги про визнання недійсними договорів, укладених на підставі чинного правовстановлюючого документу.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 серпня 2007 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_9 та звернуто стягнення на земельну ділянку площею 9,14 га для ведення сільськогосподарського виробництва в межах території Баратівської сільської ради, що належала ОСОБА_6 на підставі державного акта про право власності на землю від 07 лютого 2002 року, з припиненням її права власності та визнання права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_9

18 липня 2013 року вищезазначене рішення суду першої інстанції скасовано рішенням Апеляційного суду Миколаївської області з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_9

Разом з тим, 23 жовтня 2007 року ОСОБА_9 отримав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, і 22 квітня 2009 року за нотаріально посвідченим договором міни ця ділянка передана ним у власність ОСОБА_8

У подальшому, також за нотаріально посвідченим 31 липня 2013 року договором ОСОБА_8 обміняла спірну земельну ділянку з ОСОБА_7, яка її зареєструвала за собою на праві власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, згідно із частиною 3 статті 152 ЗК України 2001 року захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших передбачених законом способів.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, або судових рішень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися не тільки рішення відповідних органів, а і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Таким чином, у разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки, у зв'язку із скасуванням судового рішення, на підставі якого їй було видано державний акт, особа не набуває право власності на цю землю, а виданий на підставі рішення суду державний акт підлягає визнанню недійсним.

Так, згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У ст. 203 ЦК України наведені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а в ст. 658 цього ж Кодексу закріплено право продажу товару за його власником.

Тому, при наявності підстав для застосування положень ст. ст. 203, 658 ЦК України для визнання такого правочину недійсним, сторона такого правочину або інша заінтересована сторона може його оспорити.

За правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12, при встановленні наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є передбачені ст. 388 ЦК України підстави, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати майно від добросовісного набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньою волі іншим шляхом.

Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, і від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, за якими захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразове відчужене, можливий шляхом предявлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387 та 388 ЦК України.

Із змісту уточненої позовної заяви ОСОБА_6 вбачається, що вона пред′явила позов про визнання недійсними договорів міни та визнання права власності на підставі ст. ст. 140-149, 152 ЗК України 2001 року, ст. ст. 215, 216, 387, 388 ЦК України.

З′ясування підстави позову має суттєве значення для встановлення судом фактів матеріально-правового значення для вирішення спору по суті.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та на виконання положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України не роз'яснив ОСОБА_6 її право уточнити підстави позову, з огляду на обраний нею спосіб захисту порушеного права, оскільки передбачені ст. ст. 140-149, 152 ЗК України 2001 року, ст. ст. 215, 216, 387, 388 ЦК України способи захисту прав є різними за своєю суттю й характером, а тому їх обов'язкове одночасне застосування законом не передбачено.

Таким чином, оскільки суди не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_12 задовольнити частково.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 11 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: О.В. Закропивний Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук О.В. Ступак