Справа № 457/575/17
провадження №2/457/259/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2017 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі: головуючої-судді ОСОБА_1,

секретар судового засідання Болонна І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальність «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів та зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальність «Лізингова компанія «Еталон» до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальність «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, який мотивований тим, що 30 березня 2017 року між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір № 004607 фінансового лізингу. Предметом лізингу за вказаним договором є транспортний засіб автомобіль ЗАЗ «Lanos». 30 березня 2017 року на виконання умов договору нею перераховано кошти в сумі 30 000 грн. на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», що підтверджується відповідною квитанцією. Переговори контрагентів щодо укладення даного договору велися ще до його укладення. Після підписання нею та переказу грошових коштів на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» представник ТОВ «Еталон» зазначив, що зі сторони ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» потрібно проставити печатку, а примірник договору буде передано їй за декілька днів. Така розбіжність свідчить про можливе підроблення договору фінансового лізингу від 30 березня 2017 року № 004607. Згодом, ознайомившись з умовами договору, не отримавши предмет договору, у неї виникли сумніви щодо того, чи дійсно вона підписувала саме в такій редакції договір № 004607, а також сумніви щодо законності і справедливості даного договору. Вона зверталася до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» з вимогами про надання пояснень по договору та щодо повернення сплаченої грошової суми, однак отримала усну відповідь від представника ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про відмову повернути грошові кошти. Вважає, що договір фінансового лізингу слід визнати недійсним з тих причин, що він укладений неповноважною особою зі сторони ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» - під час укладення спірного договору позивачу не надано жодних документів, які підтверджують повноваження особи, що підписала догові від імені відповідача. Договір фінансового лізингу нікчемний, оскільки не посвідчений нотаріально. Позивач зазначає, що порушено вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» під час укладення договору. Також у договорі № 004607 фінансового лізингу від 30 березня 2017 року порушується зміст самого інституту договору фінансового лізингу, оскільки передбачається укладення окремого договору купівлі-продажу, тоді як за своєю правовою природою договір лізингу включає в себе договір оренди та договір купівлі-продажу. Внаслідок укладення договору фінансового лізингу, пункти якого прямо суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» їй завдана моральна шкода, що виразилася у моральних стражданнях та неможливістю фінансового забезпечення сім'ї, витратах часу та навантаженні на нервову систему, а також неодержаною вигодою. Відмова відповідача у поверненні коштів забрала значну частину робочого та вільного часу, спричинило значні душевні хвилювання, оскільки через постійне звертання в різні інстанції за захистом своїх прав, телефонні переговори та необхідність пошуку варіантів вирішення проблеми вона постійно відлучалася від місця роботи, мало часу проводила з сім'єю, стала дратівливою, що негативно вплинуло на її стосунки з родиною, безпосереднім керівництвом, колегами по роботі та друзями. Просить визнати недійсним договір № 004607 фінансового лізингу від 30 березня 2017 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та нею; стягнути на її користь з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 30 000 грн. сплачених грошових коштів за вказаним договором фінансового лізингу та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в її користь 15 000 грн. моральної шкоди.

Директор ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» ОСОБА_3 звернувся, у свою чергу, з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним, який мотивований тим, що позивач та відповідач домовилися щодо всіх істотних умов договору, доказом чого є підписи сторін договору, в тому числі, ОСОБА_2 на кожній сторінці договору та додатках до договору. Про погодження всіх умов договору ОСОБА_2 засвідчила своєю заявою від 30 березня 2017 року. ОСОБА_2 частково виконала договір (сплатила 30 000 грн. комісії за організацію згідно з додатком № 1), що вона не заперечує і доводить наданою до справи квитанцією. Від нотаріального посвідчення договору ОСОБА_2 ухилилася, доказом чого є її заява від 30 березня 2017 року, яка надана на пропозицію позивача нотаріально посвідчити договір. Просить визнати дійсним укладений 30 березня 2017 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2

Від представника відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на адресу суду надійшло заперечення на первісну позовну заяву, у якому вказано, що аналіз умов договору свідчить про відсутність дисбалансу договірних прав та обовязків між сторонами і про відсутність порушення принципу добросовісності, оскільки у договорі немає обовязків позивача, які спричиняють чи могли спричинити шкоду. Умови договору є прозорими і відповідають законодавству України. На час укладення договору ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання послуг фінансового лізингу не існували. Що стосується твердження позивача про те, що однією з підстав для визнання укладеного договору недійсним є те, що договір не є нотаріально посвідченим, то такий договір і не міг бути посвідчений нотаріально, оскільки документ про реєстрацію транспортного засобу, необхідний нотаріусу для проведення нотаріальної дії, відсутній. Підстав для відшкодування моральної шкоди немає, тому що позивач не надав доказів неможливості фінансового забезпечення своєї сім'ї, витрачання робочого та вільного часу, впливу на стосунки з керівництвом, колегами по роботі, яким вона обґрунтовує спричинення моральної шкоди.

Від ОСОБА_2 надійшло заперечення на зустрічний позов, якому вона вказує, що нотаріально не завірений всупереч вимогам закону договір суд може визнати дійсним, якщо обидві сторони взаємно виражають таку волю. У даному випадку вона такої волі не виражала, спірний договір фінансового лізингу не визнає, тому що під час його підписання вона була введена в оману, у неї склалося помилкове уявлення щодо правової природи договору та його істотних умов, саме в кінцевій редакції договір фінансового лізингу № 004607 від 30 березня 2017 року вона не підписувала, заяву про відмову від нотаріального посвідчення спірного договору вона також не визнає та не її не підписувала, а кошти перераховувала на рахунок відповідача в день підписання договору не як факт визнання договору, а як факт перебування у стані помилкового уявлення про такий договір та його умови. Просить відмовити у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання дійсним договору № 004607 від 30 березня 2017 року, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та нею.

У судовому засіданні позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом підтримала первісний позов з підстав, наведених у ньому, та просила задовольнити її вимоги у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити з підстав, викладених у письмовому запереченні.

Представник позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом підтримав первісний позов з підстав, наведених у ньому, та просив його задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. У судовому засіданні пояснив, що у ні у запереченні відповідача, ні у зустрічному позові жодним чином не спростовано той факт, що спірний договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки він нотаріально не посвідчений. Сам договір фінансового лізингу суперечить чинному законодавству, а, отже, його слід визнати недійсним. Його довірителька, крім матеріальних збитків, зазнаних внаслідок укладення такого правочину, зазнала і моральних втрат, що виразилися у тривожному психо-емоційному стані, погіршенні стану здоров'я (підвищення артеріального тиску, безсоння, зниження імунітету та працездатності), а тому їй слід відшкодувати моральну шкоду у розмірі, що становить половину від матеріальних втрат.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що він є чоловіком позивачки по справі. Він був присутній при укладенні договору разом з ОСОБА_5 Нотаріуса присутнього не було. Підписання договору як такого не було. Дружину відправили платити в банк. Відразу почитати текст договору їм не дали. У м. Львів на вул. Антоновича, 22, де власне і відбулося підписання договору, поки він розмовляв з дружиною в одній кімнаті, представник відповідача, сидячи в іншій кімнаті, передрукував текст договору зовсім не той, про який вони говорили напередодні. При підписанні договору казали, що автомобіль буде доставлено до Дрогобича за його місцем проживання до 06 квітня 2017 року. 04 квітня він зателефонував до Києва. Представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» повідомив, що їм підбирають іншу машину, тому що у тої, про яку йшла мова раніше, є якийсь дефект. Почитавши уважно договір, він зрозумів, що 30000 грн., заплачених дружиною, були не в рахунок завдатку, як про це казав представник відповідача під час підписання договору у Львові.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що у нього з позивачкою дружні відносини. Він їздив разом зі позивачкою до Львова, щоб забрати автомобіль. Відповідач зателефонував напередодні, що у них можна придбати автомобіль за 132 000 грн. Менеджер фірми дуже швидко занесла всі дані ОСОБА_2 у комп'ютер і сформувала квитанцію. Анатолій (чоловік позивачки) запитав, а де хоч якись договір про придбання автомобіля, на що представник компанії надала і текст договору і сказала, що його можна ретельно не читати, тому що це типовий договір. Ніхто нічого до кінця не дочитав. Він був присутній при укладенні договорі. Під час підписання договору про нотаріуса ніхто не згадував. Вранці наступного дня ОСОБА_4 подзвонив і сказав, що в тому договорі щось не так, що мова йде про якісь послуги, а не про автомобіль. Він, позивачка та її чоловік знову поїхали до Львова. Представник фірми запевняла їх, що автомобіль буде надано за декілька днів, порекомендувала їхати додому, тому що до середини дня з ними мав звязатися представник з Києва, який уточнить строки сплати решти 100000 грн. та привезе машину. Представник з Києва таки не подзвонив, а коли позивачка до Києва зателефонувала сама, то їй повідомили, що у договорі є якісь неточності.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши позивачку, її представника, свідків, суд вважає, що первісний позов підлягає до задоволення, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 березня 2017 року між ОСОБА_2 (лізингоодержувач) та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (лізингодавець) укладений договір фінансового лізингу № 004607, за умовами якого товариство зобов'язалося придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу транспортний засіб ЗАЗ Lanos вартістю 300000.00 грн. (згідно з додатком № 1 до договору та специфікації), а лізингоодержувач прийняти предмет лізингу і сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору /арк. справи 6-15/.

На виконання умов договору 30 березня 2017 року ОСОБА_2 здійснила платіж на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в розмірі 30000 грн. авансового платежу /арк. справи 16/.

Предмет лізингу позивачу передано не було.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК Українипро лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

За змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). У свою чергу, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Таким чином, аналізуючи нормустатті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Пункт 4.2.2 договору фінансового лізингу № 004607 від 30 березня 2017 року передбачає, що лізингоодержувач зобов'язаний компенсувати витрати лізингодавця, пов'язані з реєстрацією Предмета Лізингу у відповідних органах державної реєстрації транспортних засобів, відповідно з виставленим рахунком протягом 5-ти календарних днів з моменту отримання такого рахунку від Лізингодавця, а п.5.4 - відшкодування платежів за реєстрацію та страхування Предмета Лізингу, але п.2.1 договору передбачено, що в комісію за організацію входитьвідшкодування інших витрат лізингодавця, що пов'язані з його виконанням (у тому числі не зазначені у договорі, але ті, що можуть виникнути у лізингодавця в процесі його виконання). В комісію за передачу предмета лізингу входить оплата за здійснення дій щодо реєстрації, страхування та передачі предмета лізингу лізингоодержувачу. За таких обставин умови договору передбачають подвійне відшкодування позивачем відповідачу одних і тих самих витрат.

Відповідно до п.4.3.2 Договору у разі непогашення заборгованості лізингоодержувачем протягом одного календарного місяця лізингодавець набуває права скористатися наслідками, передбаченими п.12.6 договору, тобто повернути предмет договору, отримати сплату його 100% вартості та додаткових штрафних санкцій та витрат, оскільки у такому випадку договір буде вважати розірваним, що свідчить про суттєвий дисбаланс прав та обов'язків сторін на користь лізингодавця.

Договором не передбачено обов'язку позивача надавати відповідачу платіжне доручення про сплату лізингового платежу, але пунктом 4.3.3 передбачена відповідальність для лізингоодержувача за ненадання такого доручення. Така умова договору фактично ставить споживача у такі умови, коли він фактично без порушення умов договору буде вимушений повернути відповідачу транспортний засіб.

Пункотом 4.3.4 договору передбачено, що лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків, завданих внаслідок діянь останнього, але умови договору не передбачають таких прав для лізингоодержувача у разі завдання йому збитків внаслідок діянь лізингодавця, а пунктом 4.3.5 право лізингодавця розривати договір в односторонньому порядку. Фактично така умова договору ставить споживача в такі умови за яких при будь-якому порушенні ним умов договору, навіть незначному, правочин може бути розірвано, а він буде зобов'язаний повернути автомобіль, сплатити його 100% вартості та додаткових штрафних санкцій та витрат, при цьому зустрічної відповідальності для лізингодавця умовами договору не передбачено.

Відповідно до п.4.3.6 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежали від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.12 договору. Пунктом 12.12 договору передбачено, що лізингодавець, із сплачених лізингоодержувачем платежів, утримує штраф 20% від сплаченої суми авансових платежів та не повертає комісію за організацію договору лізингу. При цьому зустрічної відповідальності лізингодавця за неможливість продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингодавець, у договорі немає. У договорі немає також права лізингоодержувача у такому випадку розірвати договір, вимагати повернення всіх сплачених платежів та покриття завданих збитків.

Згідно з п. 4.4.2 договору лізингоодержувач хоча має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього, але при цьому застосовуються наслідки, передбачені п. 12.12 договору, за якими лізингодавець із сплачених лізингоодержувачем платежів утримує штраф 20% від сплаченої суми авансових платежів та не повертає комісію за організацію договору лізингу, хоча розірвання договору лізингоодержувачем може бути наслідком саме невиконання своїх зобов'язань лізингодавцем.

Пунктом 5.1 договору передбачено для лізингоодержувача обов'язок сплатити до моменту передачі йому предмета лізингу різницю до вже сплаченого авансового платежу та комісії за передбачу предмета лізингу. За таких обставин йдеться про імовірне подорожчання предмета лізингу. Однак у договорі не передбачено дій лізингодавця щодо повернення частини сплаченогоавансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання автомобіля за нижчою ціною, що також не виключено в умовах нестабільності цінової політики.

Пункти 5.4 та 5.5 договору також є несправедливими по відношенню до споживача, оскільки він має сплатити відповідачу різницю по комісії за організацію у разі збільшення вартості автомобіля, а відповідач не зобов'язаний повертати позивачу різницю по комісії за організацію у випадку зменшення вартості автомобіля. Більш того у випадку несплати різниці договір буде розірвано, з споживача буде утримано штраф та йому не буде повернуто комісію за організацію договору.

Пунктом 6.4 договору передбачено, що всі невід'ємні поліпшення предмета лізингу повинні ставати власністю відповідача, при цьому він не зобов'язаний виплачувати позивачу жодних компенсацій. При цьому пункт передбачає, що поліпшення здійснюються виключно за згодою відповідача. Така умова договору суперечить ч.3 ст.778 ЦК України, оскільки поліпшення речі зроблені за згодою наймодавця відшкодовуються або їх вартість зараховується в рахунок плати за користування річчю.

Сплата комісії за супроводження договору, яка передбачена п.8.2.3 договору, яка, по сут,і передбачає повторний платіж, оскільки була фактично включена в комісію за організацію договору, який сплачує лізингоодержувач при укладенні договору.

Умовами п.8.6 договору також фактично зобов'язано позивача двічі оплачувати одні й ті самі витрати.

Пункт 11.5 договору обмежує право на судовий захисти позивача, оскільки у разі наявності провадження у судовій справі відносно оспорюваного правочину, позивач втрачає право викупити предмет лізингу.

Положення п.12.6 договору ставлять позивача в такий стан, що за порушення умов договору він буде зобов'язаний повернути автомобіль, додатково сплатити повну його вартість та додаткові платежі, які за своїх розміром становитимуть приблизно 100% вартості предмета лізингу.

Пункт 12.12 передбачає відповідальність лізингоодержувача за розірвання договору з його вини, але жоден пункт договору не передбачає такої ж відповідальності длялізингодавця у разі розірвання договору з вини останнього.

Пункт 12.13 передбачає відповідальність для позивача за необґрунтовану відмову від прийняття автомобіля, але умови договору не передбачають відповідальності для відповідача за необґрунтовану відмову від передачі автомобіля.

Аналіз пунктів 4.2.2, 4.3.2, 4.3.3, 4.3.4, 4.3.5, 4.3.6, 4.4.2, 5.1, 5.4, 5.5, 6.4, 8.2.3, 8.6, 11.5, 12.6, 12.7, 12.10, 12.12, 12.13 спірного договору фінансового лізингу від 230 березня 2017 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, майже повністю виключена відповідальність лізингодавця (окрім за несвоєчасну передачу предмета лізингу) за порушення умов договору, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. При цьому відносно споживача встановлено дуже жорсткі умови, за яких останній при незначному порушенні договору буде позбавлений предмета лізингу та зазнає значних матеріальних втрат. А лізингодавець же за порушення умов договору не буде нести практично майже ніякої відповідальності.

Окрім того у договорі вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу на момент укладення договору. За умовами договору вона може бути змінена у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Можуть бути збільшені розміри платежів у зв'язку із інфляційними процесами, податковими змінами тощо. При цьому розміри таких платежів можуть лише збільшуватися, зменшуватися платежі у зв'язку із такими процесами не можуть.

Зі змісту договору випливає, що позивач фактично не може вплинути на вибір продавця та компанії, яка буде надавати страхові послуги. Таке обмеження позивача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача.

Таким чином за невиконання договірного зобов'язання відповідач майже не несе відповідальності, а позивач у разі похибки жорстко втрачає все. Вигода відповідача внаслідок істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін очевидна, а порушення принципу добросовісності по відношенню до позивача, як споживача, завдають йому шкоди.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач та в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. У разі неякісного предмета лізингу, його некомплектності або несправності, за відсутності інформації про продавця у договорі, споживач позбавляється фактично реалізації права предявлення вимог до продавця, що суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4З Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не надано, а судом не встановлено ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК Українидо договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що підтверджується показами свідків, що договір фінансового лізингу від 30 березня 2017 року, укладений між сторонами, одна з яких є фізичною особою, нотаріально посвідчено не було.

Правові позиції з цього приводу висловлені у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі №6-2766цс15, від 11 травня 2016 року в справі №6-65цс16, від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16, з яких слідує, що договір фінансового лізингу, укладений з фізичною особою, предметом якого є транспортний засіб, підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Таким чином, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд не вбачає в даній справі підстав для відступлення від вказаної правової позиції, викладеної у висновку Верховного Суду України.

З огляду на викладене, суд вважає, що положення вказаного договору фінансового лізингу не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі і порушують вимоги Законів України «Про фінансовий лізинг» та «Про захист споживачів», а тому наявні передбачені законом підстави для визнання його недійсним і застосування наслідків недійсності правочину.

Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, розяснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

З врахуванням правових наслідків недійсності правочину, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про обгрутованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача 30000,00 грн. сплачених нею як авансовий платіж.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода зокрема полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Вислухавши пояснення учасників судового засідання та дослідивши матеріали справи, враховуючи обсяги понесених матеріальних витрат, суд вважає, що діями відповідача позивачці була заподіяна моральна шкода, яка полягає в з безрезультатними поїздками до Львова (позивачка мала намір придбати авто, у звязку з чим двічі їздила в офіс ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», однак даремно), що призвело до порушення звичного їй способу життя; істотних вимушених негативних змін у її житті, що також порушило нормальні життєві зв'язки, змусило позивача витрачати час на оформлення документів, необхідність звернення за юридичною допомогою, звернення до суду. За таких обставин та, виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, а саме стягнути з відповідачки на користь позивача 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Що стосується зустрічного позову, то суд вважає, що у його задоволенні слід відмовити з огляду на наступне. Враховуючи наведений вище аналіз положень договору фінансового лізингу, його умови є несправедливими відносно споживача умови, а тому у звязку із цим наявні підстави для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Як на підставу для визнання договору дійсним ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» посилається на ч. 2 ст. 220 ЦК України.

З огляду на диспозитивний характер правової норми визнання судом такого договору дійсним є правом, а не обовязком суду. Частиною 2 статті 220 ЦК надано суду право визнати дійсним нотаріально не посвідчений договір, якщо сторони домовилися про усі його істотні умови, підтверджені письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від нотаріального посвідчення такого договору (недобросовісна сторона). Таке рішення може бути прийняте судом на вимогу добросовісної сторони, яка виконала повністю або частково договір. Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію. У судовому засіданні встановлено з показів свідків, що з відповідачкою за зустрічним позовом, по перше, не було погоджено всіх істотних умов, а, по друге, не було запропоновано звернутися до нотаріуса з метою завірення договору, окрім того, ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не відбулося фактичного виконання умов договору.

Як було зазначено вище, умови підписаного сторонами договору регулюються нормами ст.ст. 806, 628, 799 ЦК України, а тому такий договір фінансового лізингу укладається у письмовій формі та договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. З наведеного слідує, що позовна вимога за зустрічним позовом задоволенню не підлягає.

Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Таким чином, на час подання позову позивачка за первісним позовом як споживач що звернувся з позовом на захист своїх прав згідно з п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», була звільнена від сплати судового збору. У первісні позовній заяві заявлено вимогу немайного та майнового характеру, тому судом стягується з відповідача в дохід держави не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати із позовної заяви майнового характеру, що становить 640 грн., та 640 грн. за вимогу немайнового характеру. За часткове задоволення вимоги ОСОБА_2 з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про відшкодування моральної шкоди слід стягнути 42,67 грн. з огляду на наступне. Відповідно до п. 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а тому з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» слід стягнути 42,67 грн. судового збору пропорційно задоволеній частині вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди.

При зверненні ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» з зустрічним позовом до суду не сплачено судовий збір. Відповідно до ст. 124 ЦПК України зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред'явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 119 і 120 цього Кодексу. Згідно з ч. 5 ст. 119 ЦПК України до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору. Оскільки ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не сплачено судовий збір призверненні до суду з зустрічним позовом, де заявлено одну позовну вимогу немайного характеру, то з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» слід стягнути 640 грн. судового збору.

Таким чином, всього з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» слід стягнути 1962,67 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 212-215, 218 ЦПК України, с у д,-

в и р і ш и в:

Первісний позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004607 від 30 березня 2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» () на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) грошові кошти в сумі 30 000 грн., сплачені за договором фінансового лізингу № 004607 від 30 березня 2017 року, та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього 31 000 (тридцять одну тисячу) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» 2560 (дві тисячі пятсот шістдесят) гривень судового збору у в користь держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Трускавецький міський суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча Т.В. Василюк