Ухвала

іменем україни

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 6 червня 2016 року,

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами договору простого товариства від 15 жовтня 2011 року, укладеного між нею та ОСОБА_4, вони домовились придбати у с. Кривуші Кременчуцького району Полтавської області нерухомість для подальшого зайняття готельним бізнесом. З метою виконання взятих на себе зобов'язань за вказаним договором простого товариства ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 для придбання нерухомості та її реконструкції грошову суму, що еквівалентна

220 000 доларів США. 29 грудня 2011 року ОСОБА_4 придбав за договором купівлі-продажу будинок АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, площею 0,21 та 0,24 га за вказаною адресою.

Вказувала, що на момент укладення зазначених договорів ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, та нею надано згоду на укладення договору купівлі-продажу вказаного вище будинку.

ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором не виконав до 15 жовтня 2013 року, як це передбачено у п. 3.3.4 договору, роботи з реконструкції будинку та прийняття його до експлуатації в повному обсязі не провів та не закінчив.

У подальшому шлюб між відповідачами розірвано та рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року зазначене майно (будинок і дві земельні ділянки) визнано спільним сумісним майном і розділено між сторонами.

Ураховуючи наведене, просила стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у сумі 2 815 103,40 грн.

У травні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що за час шлюбу жодного договору між її колишнім чоловіком та його сестрою не існувало і гроші позивачем її чоловікові не передавалися. Зазначала, що вказаний договір був створений тільки після того, як вона подала позови про розлучення та поділ майна подружжя з метою вилучення цього майна із спільної власності подружжя.

Ураховуючи наведене, просила визнати недійсним договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та застосувати наслідки недійсності правочину.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості, збитки від інфляції та 12 % річних, а всього

1 407 551,70 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості, збитки від інфляції та 12 % річних, а всього

1 407 551,70 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 15 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано недійсним договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину шляхом зобов'язання сторін договору простого товариства від 15 жовтня 2011 року повернути один одному у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 15 жовтня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 6 червня 2016 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня

2015 року , залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області

від 15 червня 2015 року і ухвалу апеляційного суду Полтавської області

від 6 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та відмовляючи ОСОБА_5 у задоволенні зустрічного позову про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, суди виходили з того, що кошти отримані внаслідок укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору простого товариства використані останнім для придбання і ремонту спільного сумісного майна подружжя (будинку та двох земельних ділянок), дії ОСОБА_4, схвалені ОСОБА_5, а відтак у відповідачів, згідно із ч. 4 ст. 65 СК України, виник спільний обов'язок перед ОСОБА_3 про повернення всіх переданих для здійснення спільної діяльності грошових коштів.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна виходячи з наступного.

Установлено, що 15 жовтня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір простого товариства, відповідно до якого сторони домовились придбати в с. Кривуші Кременчуцького району нерухомість для подальшого зайняття готельним бізнесом. Згідно з договором ОСОБА_3 мала інвестувати в зазначений проект грошову суму, еквівалентну 250 000 доларів США, а ОСОБА_4 зобов'язаний був керувати процесом будівництва (реконструкції) на земельній ділянці та у разі необхідності додати кошти, яких не буде вистачати для проведення будівництва (реконструкції) готельного комплексу, в сумі, необхідній для завершення будівництва (реконструкції).

З метою виконання взятих на себе зобов'язань за вказаним договором простого товариства ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 для придбання нерухомості та її реконструкції грошову суму, що еквівалентна 220 000 доларів США за курсом Національного банку України, що підтверджується актами про внесення коштів від 29 грудня 2011 року на

798 970 грн, 2 квітня 2012 року на 239 637 грн, 20 червня 2012 року на

239 775 грн, 31 вересня 2012 року на 239 790 грн, 15 грудня 2012 року

на 239 790 грн, 22 березня 2013 року на 239 790 грн.

На виконання умов зазначеного договору,ОСОБА_4, за взаємним погодженням з ОСОБА_3,підібрав об'єкт для подальшої його реконструкції: домоволодіння АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, площею 0,24 га та 0,21 га.

На день укладення договору простого товариства, ОСОБА_4 перебував у шлюбі із ОСОБА_5

Під час придбання домоволодіння АДРЕСА_1 та двох земельних ділянок нотаріус відповідно до вимог ч. 3 ст. 65 СК України посвідчував від ОСОБА_5 згоду на укладання цих договорів купівлі-продажу, оскільки вся нерухомість оформлювалася на ОСОБА_4

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської обалсті від 3 лютого 2014 року, зміненим рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано. Подружжя здійснили поділ спільного сумісного майна, до складу якого за вимогою ОСОБА_5 було включено і спірне домоволодіння.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 травня

2014 року вказане майно було визнано судом спільним сумісним і поділено між сторонами.

Мотивуючи зустрічний позов, ОСОБА_5 зазначала, що договір простого товариства був укладений лише з метою вилучення майна із спільної власності подружжя ОСОБА_5.

Згідно зі ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції в ухвалі 6 квітня 2016 року зазначав, що оспорюваний договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року, укладений у період шлюбу колишнього подружжя ОСОБА_5, не містить письмової згоди ОСОБА_5 на його укладення та укладений до вчинення договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельних ділянок від 29 грудня

2011 року. Зауважено, що такий договір виходить за межі дрібного побутового, а тому з урахуванням норм ст. 65 СК України потребує згоди другого з подружжя.

Проте при новому розгляді, апеляційний суд у порушення вимог

ст. ст. 214, 315, 338 ЦПК України належним чином не виконав цю вказівку Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а вказавши, що договір простого товариства укладений

ОСОБА_4 в інтересах сім'ї і його такі дії схвалені ОСОБА_5 не з'ясував, чи надавалась саме письмова згода ОСОБА_5 на схвалення таких дій ОСОБА_4, як того вимагає норма ст. 65 СК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 6 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

М.К. Гримич О.В. Кафідова І.М. Фаловська