Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2216/17 Головуючий у 1-й інстанції: Черткова Н.І.
Є.У.№ 310/4302/16-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом керівника Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави до Бердянської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про визнання незаконним та скасування п. 7.16 рішення Бердянської міської ради № 31 від 12.12.2013 року, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витребування земельної ділянки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 інтереси якої представляє ОСОБА_5 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2017 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року керівник Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави звернувся до суду із вищевказаним позовом. Зазначав, що пунктом 7.16 рішенням Бердянської міської ради №31 від 12.12.2013 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0565 га, кадастровий номер :08:008:0337, розташовану по вулиці Пушкарьова, 5-б в місті Бердянську для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), нормативною грошовою оцінкою 96 292,24 грн. На підставі вказаного рішення державним реєстратором речових прав на нерухоме майно 24.12.2013 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво №15245034 про право власності на нерухоме майно спірну земельну ділянку. 22.05.2014 року ОСОБА_4 подарувала ділянку ОСОБА_3 Позивач вважає, що оскаржуване рішення суперечить вимогам ст.ст.51, 60, 61,84, 116,118,186-1 Земельного кодексу України та ст.ст.85, 88, 90 Водного кодексу України, оскільки земельна ділянка, яка надана у власність фізичній особі, розташована у прибережній захисній смузі на відстані 123 метрів від урізу води Азовського моря. З цих підстав прокурор просив визнати незаконним та скасувати пункт 7.16 рішення міської ради, визнати недійсним свідоцтво про право власності номер 15245034, видане на імя ОСОБА_4, витребувати у ОСОБА_3 у комунальну власність територіальної громади міста Бердянська спірну земельну ділянку, відшкодувати судові витрати.

Рішенням Берянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано незаконним та скасовано п.7.16 рішення сорок другої сесії Бердянської міської ради Запорізької області шостого скликання № 31 від 12.12.2013 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам».

Визнано недійсним свідоцтво про право власності номер 15245034, видане державним реєстратором 24.12.2013 року на імя ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0565 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по вулиці Пушкарьова , 5- б у м. Бердянську.

Витребувано у ОСОБА_3 у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська в особі Бердянської міської ради земельну ділянку, вартістю 96 292, 24 грн., площею 0,0565 га, кадастровий номер :08:008:0337, яка знаходиться по вул. Пушкарьова, 5- б в м. Бердянську Запорізької області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким повністю відмовити у задоволенні повних вимог.

В засідання апеляційного суду відповідачі не зявилися, повістки про виклик у судове засідання отримали завчасно 14.06.2017 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судових повісток. В день судового засідання 03.08.2017р. від представника ОСОБА_3 надійшла електронна заява про перенесення справи, оскільки він знаходиться за межами Запорізької області супроводжує дитину-інваліда на оздоровленні в пансіонаті. Доказів поважності причин неявки в засідання апеляційного суду представник ОСОБА_5 апеляційному суду не надав.

Розглянувши клопотання представника ОСОБА_5 про перенесення справи, колегія визнала його таким, що не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно з ст.ст. 5,10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності.

У відповідності до ст.11, ч,3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі. зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки і разом з тим. з огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві сторони розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.

Відповідно до положень ст.ст. 157, 303-1, 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками та доповненнями, встановленими главою І розділу У ЦПК України. Суд першої інстанції розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У випадкових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду, а па ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи апеляційний суд може подовжити строк розгляду справи, але не більш як на п'ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Як вбачається із матеріалів справи, в провадженні суду першої інстанції справа перебувала з 23 червня 2016 року до 27 березня 2017 року. Представництво інтересів відповідача ОСОБА_3 здійснювали адвокат ОСОБА_6, адвокат ОСОБА_7 і представник за довіреністю ОСОБА_5 (а.с.30,31,75,76,112). За клопотанням представників ОСОБА_3 у суді першої інстанції справа неодноразово відкладалася розглядом для надання додаткових доказів, ознайомлення представників з матеріалами справи, запрошення свідків, надання додаткових доказів, тощо.

В апеляційний суд справа зі скаргою ОСОБА_3 надійшла 19 квітня 2017 р.

Оскільки апеляційна скарга не була сплачена судовим збором, ухвалою судді-доповідача від 19 квітня 2017 року її було залишено без руху, відповідачеві був наданий 5-денний строк для сплати судового збору. Направлена ОСОБА_3 на адресу, зазначену в апеляційній скарзі, копія ухвали повернулася до апеляційного суду не врученою. Як зазначено на довідці відділення звязку, за адресою, вказаною на поштовому відправленні, адресат не проживає. Ухвалою судді-доповідача від 30 травня 2017 року ОСОБА_3 подовжено строк для усунення недоліків апеляційної скарги, копія ухвали повторно направлена ОСОБА_3 і її представнику ОСОБА_5

Судовий збір був сплачений апелянтом 07.06.2017 р., оригінал квитанції надійшов до суду 08 червня 2017 року.

Заяву про узгодження дати судового засідання ні ОСОБА_3, ні її представник ОСОБА_5 суду апеляційної інстанції не подавали.

Ухвалою судді-доповідача від 09 червня 2017 року відкрито апеляційне провадження, ухвалою колегії суддів апеляційного суду від 09 червня 2017 року справу, з урахуванням значного навантаження на колегію, призначено до розгляду на 03 серпня 2017 року.

Повістка про виклик у судове засідання у цій справі представнику ОСОБА_3 ОСОБА_5 була вручена завчасно 14 червня 2017 року, проте в судове засідання, призначене на 3 серпня 2017 року, ні відповідач ОСОБА_3, ні її представник ОСОБА_5 не з'явилися, останній заявив клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на те, що знаходиться за межами Запорізької області, супроводжує дитину в пансіонаті на оздоровленні. Належних і допустимих доказів на підтвердження поважності причин неявки у судове засідання ні відповідач, ні його представник суду апеляційної інстанції не надали.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що відповідач ОСОБА_3, уклавши договори з двома адвокатами і надавши довіреність на представництво її інтересів ОСОБА_5, мала реальну можливість для забезпечення свого представництва у суді апеляційної інстанції. Представник ОСОБА_5, отримавши повістку про виклик у судове засідання майже за два місяці до дати призначення слухання справи, також мав достатньо часу спланувати свій робочий час і час відпочинку у такий спосіб, щоб забезпечити представництво інтересів свого довірителя у суді апеляційної інстанції. Відповідач і її представники не зацікавлений у якнайшвидшому вирішенні справи, оскільки їх дії спрямовані не на захист порушеного права, а на зволікання судового розгляду, що тягне за собою порушення як розумних строків розгляду справи, так і принципу рівності сторін.

Учасники судового розгляду мали достатньо часу для надання всіх доказів на підтвердження своїх доводів і заперечень як суду першої, так і суду апеляційної інстанції. Клопотання про дослідження нових доказів апеляційна скарга не містить.

На підставі 305 ч.2 ЦПК України колегія суддів визнала причини неявки відповідача і її представників неповажними і такими, що не перешкоджають перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, надана ОСОБА_4 у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розташована в межах двохкілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, на землях водного фонду, що є порушенням земельного і водного законодавства, а тому визнав недійсними відповідне рішення Бердянської міської ради, свідоцтво про право власності та зобов'язав ОСОБА_3 повернути земельну ділянку територіальній громаді.

Колегія вважає, що висновок суду в цій справі є вірним.

Розглядаючи спір, суд, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України повно та всебічно з'ясував обставини справи на які посилалися сторони, дослідив надані ними докази і відповідно їх оцінив, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу та закон, що їх регулює.

Судом встановлено, що п.7.16 рішення Бердянської міської ради №31 від 12.12.2013 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельну ділянку площею 0,0565 га , кадастровий номер :08:008:0337, розташовану по вулиці Пушкарьова, №5-б в місті Бердянську для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а її нормативна грошова оцінка складає 96 292,24 грн. (а.с.15).

На підставі вказаного рішення державним реєстратором речових прав на нерухоме майно 24.12.2013 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво №15245034 про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку №5-б по вул. Пушкарьова в місті Бердянську, кадастровий номер: :08:008:0337 (а.с.18).

Згідно договору дарування від 22.05.2014 року, посвідченому приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_8 за реєстровим № 673 ОСОБА_4 подарувала вказану земельну ділянку ОСОБА_3 (а.с.19).

Згідно ситуаційної схеми відстань від спірної земельної ділянки до урізу води Азовського моря складає 123 м (а.с.20).

Отже, судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка, яка надана у власність ОСОБА_4, розташована в межах двохкілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, на відстані 123 метрів від урізу води Азовського моря.

Проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги Азовського моря на території міста Бердянська на момент прийняття зазначеного рішення не розроблявся і не затверджувався.

Відповідно до статті 90 ВК України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов'язковим централізованим водопостачанням і каналізацією.

Згідно з положенням ст.59 ЗК України, ст.85 ВК України громадянам та органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо, а не для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

За положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж морів та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Розмір та межі прибережної захисної смуги вздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів з урахуванням містобудівної документації.

Таким чином, за змістом вищенаведених норм права на землі в межах двох кілометрів прибережних захисних смуг навколо морських заток і лиманів не можуть передаватись у власність громадян для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, оскільки це землі водного фонду України.

Крім того, п.2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого Наказом Мінприроди України від 05.11.2004 року № 434, встановлено, що у разі відсутності належної землевпорядної докуме6нтації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96р. №486 «Про затвердження Порядку визначення розміру і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434.

При вирішенні спору судом першої інстанції правильно застосовані норми ст.ст. 59, 60 Земельного Кодексу України, ст.ст. 88,90 Водного Кодексу України, а тому зроблений обґрунтований висновок про визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення Бердянської міської ради.

Висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, що викладені в постанові № 6-16цс від 21.05.2014 року, № 6-171цс14від 05.11.2014 року, № 6-206цс14 від 24.12.2014 року, 6-523цс15 від 01.07.2015 року, які, в силу ч.2 ст. 360-7 ЦПК України правомірно застосовані судом при вирішенні спору.

За таких обставин, доводи апелянта щодо правомірності рішення Бердянської міської ради про надання йому у власність земельної ділянки, не ґрунтуються на законі, суперечать фактичним обставинам справи, а тому є безпідставними та такими, що не спростовують висновок суду про задоволення позову прокурора в цій частині позовних вимог.

Помилкове посилання на стор.3 судового рішення на норми ст.ст.50,51 ЗК України, які визначають статус земель рекреаційного призначення, не призвело до неправильного вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор є неналежним позивачем у цій справі являються неспроможними.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» (№1697-VII від 14.10.2014) представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №15 від 14.01.2015 «Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» є Держгеокадастр України.

Разом з тим, п. 8 ст. 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» інспекторам у сфері державного контролю за використанням та охороною земель надано право звертатися до суду лише з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння, нормами зазначеного Закону не передбачено.

Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №15 від 14.01.2015.

Зазначене вище свідчить про відсутність на цей час суб'єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, що надає прокуратурі, в силу ст.23 Закону України «Про прокуратуру», право здійснювати представництво в суді законних інтересів держави, шляхом самостійного звернення до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності в нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому випадку прокурор набуває статусу позивача.

Земля, відповідно до ст.14 Конституції України є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави та враховуючи, що у відповідного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду, прокурор на підставі ст.13 Конституції України, ст.45 ЦПК України, Закону України «Про прокуратуру» звертається до суду із вказаним позовом на захист інтересів держави як позивач.

Як наголосив Верховний Суд України у рішенні по справі №6-2510 цс 15 від 16.12.2015, прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності.

В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з незаконним вибуттям земель із державної чи комунальної власності, а рівно із передачею у користування із порушенням встановленим законом порядком становлять «суспільний», «публічний» інтерес.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в порушення вимог законодавства міською радою незаконно передано у власність земельну ділянку, яка може перебувати тільки у комунальній власності та передаватись лише в оренду відповідно до вимог ч.4 ст.59 ЗК України та ч.3 ст.85 ВК України, чим позбавлено як територіальну громаду, так і кожного її члена, права розпоряджатись землею у встановленому законом порядку.

Вказане є порушенням інтересів держави та надає право керівнику Бердянської місцевої прокуратури звернутися до суду в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

За вказаних обставин судом першої інстанції обгрунтовано визнано недійсним свідоцтво про право власності на землю і зобов'язано ОСОБА_3 повернути земельну ділянку територіальній громаді міста Бердянська із застосуванням віндикації.

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, окрім іншого, шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Тобто наявність рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність чинним законодавством визначається в якості обов'язкової передумови для подальшого укладення договору дарування земельної ділянки.

Статтею 387 ЦК передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Частина третя цієї ж статті передбачає самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

Установивши, що земельна ділянка вибула із власності територіальної громади з порушенням вимог земельного законодавства за безвідплатним договором, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 387, частини третьої статті 388 ЦК України при вирішенні питання про витребування майна з володіння добросовісного набувача відповідача ОСОБА_3, яка набула його безвідплатно за договором дарування від 22 травня 2014 року.

Колегія суддів апеляційного суду також бере до уваги правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2776цс16, і підтверджує можливість застосування до спірних правовідносин статті 1 Першого протоколу, та практики ЄСПЛ щодо застосування цієї статті згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Так, предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми втручання держави в право ОСОБА_3 на мирне володіння майном не суперечить критеріям правомірного втручання в це право, сформульованим в усталеній практиці ЄСПЛ.

Так, витребування майна з володіння відповідача відповідає критерію законності: витребування здійснюється на підставі норм статей 387, 388 ЦК України у зв'язку з безпідставним і неправомірним заволодінням майном територіальної громади. Норми ЦК і ЗК України відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст цих Кодексів є загальнодоступним. Сумніви відповідача в правильності тлумачення та застосування цих норм не можуть свідчити про незаконність втручання в право на мирне володіння майном.

Крім того, з огляду на положення статей 1, 16 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй. Земля, що є у комунальній власності територіальних громад, це одна зі складових матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування.

Отже, правовідносини, пов'язані з вибуттям земельної ділянки з комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність вибуття майна з власності територіальної громади цьому суспільному інтересу не відповідає.

Крім того, ЄСПЛ визнає за державою право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» при визначенні суспільного інтересу в контексті втручання в право мирного володіння майном. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала заходів втручання. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (рішення від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Оскільки судом визнано, що передача спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_4 відбулася з порушенням норм матеріального права, ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку за безоплатним договором, суд першої інстанції обгрунтовано зобов'язав останню повернути цю землю територіальній громаді.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір дарування не визнано недійсним, а отже суд не вправі був витребувати земельну ділянку ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем вищевказаних норм матеріального права.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, дав належну оцінку наданим доказам в їх сукупності та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст.307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, інтереси якої представляє ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2017 року по справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: