Справа № 461/227/17 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/3890/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 3 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_5, з участю третьої особи: органу опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення, зобовязання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 3 травня 2017 року задоволено позов ОСОБА_3 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_6 до ОСОБА_5, з участю третьої особи: органу опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, зобов`язання вчинити певні дії.

Зобов`язано ОСОБА_5 усунути перешкоди неповнолітньому ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в користуванні квартирою № 7 в будинку № 6 по вул. Каліча Гора в м. Львові, шляхом його вселення у зазначену квартиру.

Зобов`язано ОСОБА_5 надати неповнолітньому ОСОБА_6 дублікат ключів від спірної квартири.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_5, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що ОСОБА_3 ще до розірвання шлюбу з ним, разом з неповнолітнім сином вибула з квартири, про що зазначено у судовому рішенні по справі про розірвання шлюбу. Стверджує, що позивачем мав бути предявлений позов про визначення місця проживання дитини, а лише після цього та зясування думки сина може бути вирішене питання щодо вселення.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 серпня 2014 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 (прізвище до розірвання шлюбу ОСОБА_5) І.В. та ОСОБА_5

Згідно рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року встановлено, що ОСОБА_5 з 5 листопада 1999 року є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 5 листопада 1999 року.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

Згідно довідки ЛКП «Княже Місто» № 1577 від 23 травня 2016 року, у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Згідно зі ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або рішення суду.

Відповідно до ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (ч. 1 ст. 405 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти члени сімї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 чинить перешкоди у користуванні неповнолітнім сином ОСОБА_6 квартирою № 7 в буд. 6 по вул. Каліча Гора у м. Львові.

Наявність перешкод та оспорювання права на користування неповнолітнім сином житловим приміщенням підтверджується також фактом заперечення відповідачем права сина на проживання в квартирі та невизнанням позовних вимог про вселення.

Відповідно до ст. 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Вказана вище квартира відноситься до приватного житлового фонду. В главі 6 ЖК Української РСР, яка регулює питання щодо користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду, відсутнє право визнавати членів сімї власника квартири такими, що втратили право користуватися квартирою. Це питання врегульовано в ст. 405 ЦК України. Син сторін не є наймачем квартири відповідача, а є членом сімї власника житла.

Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Судом вірно не прийнято до уваги згідно ч. 3 ст. 160 СК України посилання відповідача щодо необхідності вирішення питання про місце проживання дитини у судовому порядку до вирішення питання про вселення в спірну квартиру.

Норми ст. 161 СК України стосуються питання визначення місця проживання малолітньої дитини, тобто дитини віком до 14 років, у разі наявності спору про це між батьками.

Встановлено, що у квітні 2017 року ОСОБА_6 виповнилося 14 років.

З урахуванням викладеного, беручі до уваги той факт, що розірвання шлюбу між батьками не позбавляє дитину статусу члена сімї кожного з них, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що права дитини порушені відповідачем. Останнім чиняться перешкоди у користуванні ОСОБА_6 належною відповідачеві квартирою № 7 в будинку 6 на вулиці Каліча Гора у м. Львові.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 3 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді