Провадження № 2/127/1192/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі : головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним в частині визначення неустойки, суд -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивовано тим, що 12.02.2015 року між сторонами був укладений договір позики про надання грошових коштів у іноземній валюті. У відповідності до п. 1.1 договору позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 88 850,96грн., що за курсом НБУ еквівалентно 3530 доларів США, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів в строк і за графіком відповідно до п. 3 договору. Кінцевий строк погашення позики 12.05.2015року. Відповідно до абзацу 4 пункту 3.2 договору розрахунок за договором позики здійснюється у доларах США. Факт отримання позичальником грошових коштів підтверджується підписом на договорі позики, а також розпискою від 12.02.2015р. Однак, відповідач не виконала умови договору та не повернула кошти у розмірі 70183,15грн., що еквівалентно 2820доалрів США. Відповідно до п. 4.2 договору за несвоєчасне повернення позики позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 35 доларів США за кожний день існування простроченої заборгованості. В зв'язку з чим просить стягнути з відповідача на користь позивача 70 183,15грн.-основного боргу, 356 266,60грн. - неустойка, 2359,31грн. - 3% річних, 6948,58грн. - інфляційні втрати, та судові витрати.

В судовому засіданні 20.02.2017р.предстанвик позивача надала суду заяву про зміну позовних вимог, згідно якої просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 70 183,15грн. - основний борг, 2359,31грн. - 3% річних, 356 266,60грн. - неустойка.

15.11.2016 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним в частині визначення неустойки. Позов мотивовано тим, що нарахована позикодавцем неустойка в розмірі 356266,60грн. значно перевищує суму наданої позики. Крім того, нарахована неустойка перевищує строк позовної давності в один рік. Договором розмір грошової суми не встановлений, а вказані лише кошти, які повинні сумуватися кожного дня. Сумування кожного дня передбачені лише для пені, яка є неустойкою, однак повинна розраховуватись у відсотках до суми простроченого зобов'язання. Неустойка у вигляді штрафу також розраховується у відсотках. Просить визнати договір позики від 12.02.2015р. в частині визначення неустойки, без наслідку недійсності в інших частин договору позики і правочину в цілому.

На адресу суду 23.12.2016р. представник відповідача надав суду уточнену позовну заяву, згідно якої просить визнати недійсним пункт 4.2 розділу 4 договору позики від 12.02.2015р. укладеного між ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (ІПННОМЕР_2) про передачу у власність ОСОБА_2 88850,96грн., еквівалентно3540 доларів США.

Ухвалою суду від 16.11.2016року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об'єднано в одне провадження.

В судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримала, просила задовольнити, при винесені рішення по зустрічному позові покладалась на розсуд суду.

Представник відповідача в судове засідання не з'явилась надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, свій позов підтримала, просила задовольнити, первісний позов визнала частково.

Враховуючи думку представника позивача, вимоги ст. 158 ЦПК України ,суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним в частині визначення неустойки підлягає задоволенню з наступних підстав.

12.02.2015 року між сторонами був укладений договір позики про надання грошових коштів у іноземній валюті.

У відповідності до п. 1.1 договору позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 88 850,96грн., що за курсом НБУ еквівалентно 3530 доларів США, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів в строк і за графіком відповідно до п. 3 договору. Кінцевий строк погашення позики 12.05.2015року.

Відповідно до абзацу 4 пункту 3.2 договору розрахунок за договором позики здійснюється у доларах США.

Відповідно до р. 3 п. 3.1 договору позичальник зобов'язаний повернути позику з таким графіком повернення: 4517,85грн., еквівалент 180 доларів США - до 12.03.2015р. включно; 4517,85грн., еквівалент 180 доларів США - до 12.04.2015р. включно; 79815,27грн., еквівалент 3180доларів США - до 12.05.2015р. включно.

Відповідальність за порушення умов Договору позики встановлена розділом 4 Договору, а саме: У разі несвоєчасного повернення Позичальником позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України (п. 4.1. Договору).

За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у розмірі 35 (тридцять п'ять) доларів США за кожний календарний день існування простроченої заборгованості (п. 4.2. Договору).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити вимогам цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до приписів ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В свою чергу ст. 1050 ЦК України чітко визначено наслідки порушення договору позичальником, зокрема, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, ст. 1050 ЦК України чітко визначено якими нормами ЦК України слід керуватись для притягнення до відповідальності позичальника за порушення умов договору позики. Вказана стаття посилається на порядок встановлений ст. 549 ЦК України.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З аналізу вказаної статті випливає, що неустойка може мати дві форми - пені або штрафу. І пеня і штраф обчислюються у відсотках від суми заборгованості. Єдина відмінність полягає у тому, що штраф має разовий характер і визначається у відсотках від суми заборгованості незалежно від строку прострочення, в той час, як пеня обчислюється у відсотках від суми заборгованості за кожний день прострочення.

З викладеного вбачається, що неустойка обчислюється у відсотках від суми заборгованості, тобто їх розрахунок закладено принцип пропорційності від суми невиконаного зобов'язання.

В даному випадку п. 4.2. Договору позики містить розрахунок неустойки, який суперечить приписам ст. 549 ЦК України, та визначається у твердій сумі - 35 доларів США за кожен календарний день існування простроченої заборгованості.

Пунктом 8 Постанови Пленуму ВС України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВС України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно зі статтею 217 ЦК ( 435-15 ) правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для визнати недійсним пункт 4.2 розділу 4 договору позики від 12.02.2015р. укладеного між ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (ІПННОМЕР_2) про передачу у власність ОСОБА_2 88850,96грн., еквівалентно3540 доларів США.

Згідно ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 551,20грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено 12.02.2015 року між сторонами був укладений договір позики про надання грошових коштів у іноземній валюті (а.с.8,9).

У відповідності до п. 1.1 договору позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 88 850,96грн., що за курсом НБУ еквівалентно 3530 доларів США, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів в строк і за графіком відповідно до п. 3 договору. Кінцевий строк погашення позики 12.05.2015року.

Відповідно до р. 3 п. 3.1 договору позичальник зобов'язаний повернути позику з таким графіком повернення: 4517,85грн., еквівалент 180 доларів США - до 12.03.2015р. включно; 4517,85грн., еквівалент 180 доларів США - до 12.04.2015р. включно; 79815,27грн., еквівалент 3180доларів США - до 12.05.2015р. включно.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, та в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Таким чином, суд приходить до висновку, що договір позики який було укладено між сторонами, відповідач в установленому порядку не оспорив з тієї підстави, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, тому даний договір є дійсним і підлягає виконанню.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). (ст. 610 ЦК України).

За приписами статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Разом з чим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних заявлені правомірно.

Судом встановлено, що право позивача порушено, неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань, тому підлягає захисту, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 70 183,15грн. - основний борг, 2359,31грн. - 3% річних.

Вимоги про стягнення 356 266,60грн. неустойки, задоволенню не підлягають, оскільки дана неустойка нарахована відповідно до п. 4.2 розділу 4 договору позики від 12.02.2015р., який визнано судом недійсним.

Згідно ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 725,42грн. - у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 16, 202, 204, 207,215, 217, 230, 625, 638, 639, 1046, 1047, 1049, 1050ЦК України, ст. 61 Конституції України, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212- 215, 218 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 73 267,88грн., з яких: 70 183,15грн. - основного боргу, 2359,31грн. - 3% річних, 725,42грн.- у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним в частині визначення неустойки - задовольнити.

Визнати недійсним пункт 4.2 розділу 4 договору позики від 12.02.2015р. укладеного між ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (ІПННОМЕР_2) про передачу у власність ОСОБА_2 88850,96грн., еквівалентно3540 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 551,20грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: