ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Пруднікової П.М., позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

04 грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом, вимоги якого в процесі розгляду справи було збільшено, до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між ним та ОСОБА_2 01 серпня 2010 року було укладено в усній формі договір позики, за яким останній отримав від позивача в позику кошти в розмірі 40 000 (сорок тисяч) доларів 00 центів США зі строком їх повернення до 01 липня 2017 року. На підтвердження вказаного, ОСОБА_2 надав розписку від 01.08.2010, яка підтверджує факт отримання ним в позику коштів. Позивач неодноразово звертався до відповідача щодо повернення вказаних коштів, проте кошти так і не були повернуті.

Виходячи з викладеного, позивач просить стягнути з на його користь суму коштів у розмірі 76 551 долара США 24 центи, що еквівалентно 2 080 441 грн. 16 коп., що складається з: 40 000 доларів США, що еквівалентно 1 087 084 грн 24 коп. - сума позики; 36 551 долара США 24 центи, що еквівалентно 993 357 грн 74 коп. - проценти за період з 01.08.2010 до 13.12.2017 користування позикою.

В судовому засіданні позивач надав пояснення, аналогічні викладеним, просив позов задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали в повному обсязі.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, врахувавши визнання позовних вимог відповідачем, приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 01 серпня 2010 року ОСОБА_2 взяв в борг грошові кошти в сумі 40 тисяч дол. США для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1. Кошти зобов'язався повернути до 1 липня 2017 року (а.с. 4).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суд оцінюючи таку розписку в розумінні положень ЦК України вважає, що між сторонами в даному випадку укладений договір позики, письмова форма якого внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошових сум позичальнику, яким у спірних правовідносинах виступає відповідач.

Як вбачається з тексту розписи, позивачем надані відповідачу кошти, тобто свої зобов'язання ОСОБА_1 виконав в повному обсязі.

Згідно з ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Оскільки у боржника відсутній борговий документ чи розписка про виконання ним своїх зобов'язань повністю або частково, такий документ знаходиться у позивача, суд приходить до висновку, що відповідачем зобов'язання за договором не виконані.

Факт невиконання взятих на себе зобов'язань не заперечується відповідачем.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527?545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як зазначалось, договором позики від 01.08.2010 року не була передбачена сплата проценті за користування грошовими коштами, тому позивач як позикодавець, з підстав передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України, має право на одержання процентів і їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, що підлягають сплаті щомісяця до дня повернення позики. Розрахунковим періодом в даному випадку є період з 01.08.2010 року по 13.12.2017 року.

Суд враховує положення ч.2 ст.533 ЦК України, а також ч.2 п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до яких, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом Національного банку України відповідної валюти на день ухвалення рішення.

Оскільки позивачем проведено розрахунок процентів за користування позикою до 13.12.2017 року, вказавши при цьому курс Національного банку України станом на 13.12.2017 року (1,00 долар США - 27,177106 грн.) і з цим розрахунком погодився відповідач, то загальна сума, яка підлягає стягнення з відповідача на користь позивача, підлягає обчисленню виходячи з цього курсу.

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу статті 76 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 належним чином не виконує зобов'язання, передбачені укладеним договором позики. Такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення коштів, підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 8000грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 510, 526, 527, 533, 545, 628, 638, 1046, 1047, 1048 ЦК України, ст.ст. 76, 206, 258, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3, суму боргу у розмірі 2080441,16 (два мільйони вісімдесят тисяч чотириста сорок одна) грн. 16 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3, сплачений ним судовий збір в загальному розмірі 8000 грн.

Повний текст рішення виготовлений 26 грудня 2017 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення в порядку ст.354 ЦПК України.

Суддя Є.Ю.Чернишова