Провадження № 2/760/5430/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Хілюк І.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька та оформлення проїзних документів без згоди батька, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд її спільної з відповідачем доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі уповноважених осіб за межі України та до тимчасово окупованої території АР Крим до досягненню дитиною 16 років без дозволу ту супроводу батька.

Крім того, просить надати їй дозвіл без згоди відповідача оформлювати документи для тимчасового виїзду доньки за межі України та до тимчасово окупованої території АР Крим до досягненню дитиною 16 років.

Посилається в позові на те, що в шлюбі з відповідачем не перебувала, до липня 2011 року перебувала з ним у фактичних шлюбних відносинах.

Дитина проживає разом з нею і їх постіним місцем проживання є тимчасово окупована територія АР Крим.

Дитина потребує, як і інші діти, розвитку та відпочинку, у тому числі за кордоном, а для перетину кордону необхідно оформити паспорт громадянина України для виїзду за кордон, однак вона позбавлена можливості зробити це в зв»язку з відсутністю згоди батька.

Опинившись на підконтрольній Україні території вона не може повернутися до свого постійного місця проживання, оформити закордонний паспорт на дитину та оздоровити її за межами України, оскільки відповідач, як батько дитини, уникає будь-яких контактів з нею з цього приводу.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивачка та її представник у судове засідання не з»явилися.

Представник позивачки напарвив до суду клопотання про розгляд справи в їх відсутності.

Відповідач у судове засідання також не з»явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причину неявки суд до відома не поставив, а тому суд вважає за можливе розглядати справу в його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За правилами ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Судом встановлено, що сторони до липня 2011 року проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу, мають спільну доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Центрального районного суду м.Сімферополя АР Крим від 06 серпня 2013 року з відповідача на користь позивачки стягнуті аліменти на утримання доньки.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

За змістом ст. 4-2 Правил виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду).

Стаття 11 Конвенції про права дитини покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із-за кордону.

Її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

За змістом даної норми закону суд може дати дозвіл на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, і такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Звертаючись до суду, позивачка не вказує, куди та коли вона планує виїзд з дитиною за межі України, та на який час.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові № 6-7961цс15 від 09 липня 2015 року, надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить положенням статей 141, 153, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків стосовно виховання дитини.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тобто, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту.

За змістом ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, дана норма закону визначає об»єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст. 16 ЦК України.

Позивачка та її представник, не з»явившись до суду, обставин, приведених у позові, не довели, повідомивши суд про розгляд справи в їх відстуності.

Виходячи з викладеного, ненадання позивачкою доказів необхідності захисту її порушеного права саме у визначений нею спосіб, невідповідність визначених нею способів захисту закону, підстави для задоволення позову відстуні.

Керуючись ст.ст.141, 155, 157 Сімейного кодексу України, ст.313 ЦК України, ст. ст.4,9 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», ст.ст.3,11,18 Конвенції ООН про права дитини, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, ст. ст. 3-4, 10-11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька та оформлення проїзних документів без згоди батька відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку

для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: Л.А.Шереметьєва