Справа № 161/5048/16-ц Провадження № 22-ц/773/816/17 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Категорія: 13 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І. ,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

секретар - Галицька І.П.,

з участю пр-ка позивача - Собковського С.С.,

пр-ка відповідача - ОСОБА_2,

пр-ка третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Міжрегіональні ресурси» до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державна служба інтелектуальної власності України, про визнання недійсним повністю Свідоцтва України на знак для товарів і послуг за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4, поданою від його імені представником ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД Міжрегіональні ресурси» звернулося до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 10.07.2014 року Державною службою інтелектуальної власності України на підставі рішення про реєстрацію знака НОМЕР_1 від 18.06.2014 року, за заявкою про реєстрацію знака для товарів і послуг в Україні НОМЕР_5 від 25.07.2013 року видано Свідоцтво України № НОМЕР_2 на знак для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1». Власником даного свідоцтва є відповідач ОСОБА_4.

Згідно Свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_4 від 10.12.2013 року, виданого Державною службою інтелектуальної власності за заявкою № НОМЕР_3 від 08.05.2013 року, надано правову охорону як знаку для товарів і послуг комбінованому позначенню «ІНФОРМАЦІЯ_2». Право власності на зазначений зареєстрований знак належить ОСОБА_6, який відповідно до укладеного з ТзОВ «ТД Міжрегіональні ресурси» Ліцензійного договору № 1-12/15 від 31.12.2015 року передав останньому право на використання (виключну ліцензію) зареєстрованого знака при замовленні виробництва та продажу товарів, які відносяться до 33 класу Міжнародної класифікації товарів і послуг.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.08.2014 року, яка набрала законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення Державної служби інтелектуальної власності України НОМЕР_1 від 18.06.2014 року. Даним судовим рішенням на підставі досліджених доказів та висновку експертизи встановлено схожість до ступеня змішування (сплутування) знака для товарів і послуг за Свідоцтвом України № НОМЕР_2 з раніше зареєстрованим знаком для товарів і послуг за Свідоцтвом України № НОМЕР_4, ліцензію на який придбав позивач.

Враховуючи наведене, а саме те, що Свідоцтво України № НОМЕР_2 від 10.07.2014 року не відповідає умовам надання правової охорони, просив визнати його повністю недійсним. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 28 квітня 2017 року позов задоволено.

Визнано Свідоцтво України № НОМЕР_2 на знак для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1» повністю недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТзОВ «ТД Міжрегіональні ресурси» 1378 грн. витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про відмову в позові.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 та представник третьої особи ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив та просить її відхилити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в позові з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності факту схожості зареєстрованого за відповідачем знаку для товарів і послуг настільки, що його можна сплутати із знаком, зареєстрованим за позивачем. Спірне свідоцтво слід визнати недійсним у зв'язку із невідповідністю надання правової охорони зареєстрованому знаку для товарів і послуг.

Проте, до таких висновків суд дійшов помилково, неправильно застосувавши норми матеріального права.

За змістом статей 494, 495 ЦК України та статей 5, 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг»: право власності на знак засвідчується свідоцтвом; права, що випливають із свідоцтва, діють від дати подання заявки; свідоцтво надає його власнику право використовувати знак та інші права, визначені цим Законом; свідоцтво надає його власнику: право на використання торговельної марки; виключне право дозволяти її використання; виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти іншим особам використовувати без його згоди: позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг, якщо внаслідок такого використання ці позначення і знак можна сплутати; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги, або ці позначення і знак можна сплутати.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» будь-яке посягання на права власника свідоцтва, передбачені статтею 16 цього Закону, у тому числі вчинення без згоди власника свідоцтва дій, що потребують його згоди, та готування до вчинення таких дій, вважається порушенням прав власника свідоцтва, що тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством України. На вимогу власника свідоцтва таке порушення повинно бути припинено, а порушник зобов'язаний відшкодувати власнику свідоцтва заподіяні збитки. Власник свідоцтва може також вимагати усунення з товару, його упаковки незаконно використаного знака або позначення, схожого з ним настільки, що їх можна сплутати, або знищення виготовлених зображень знака або позначення, схожого з ним настільки, що їх можна сплутати. Вимагати поновлення порушених прав власника свідоцтва може за його згодою також особа, яка придбала ліцензію.

Відповідно до абз. 4 та 5 ч.5 ст.16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" свідоцтво надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати без його згоди, якщо інше не передбачено цим Законом:

позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг, якщо внаслідок такого використання ці позначення і знак можна сплутати;

позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги, або ці позначення і знак можна сплутати.

У позовній заяві позивач зазначає, що звертається до суду з метою захисту виключних прав на зареєстрований знак за Свідоцтвом України N НОМЕР_4, наданих йому за ліцензійним договором № 1-12/15 від 31.12.2015 року, які були порушені наданням Державною службою інтелектуальної власності України правової охорони зареєстрованому знаку, який належить відповідачу.

Згідно ч.3 ст.19 Закону свідоцтво або його частина, визнані недійсними, вважаються такими, що не набрали чинності від дати подання заявки.

Як встановлено судом, заявка на реєстрацію знака для товарів і послуг "ІНФОРМАЦІЯ_1", на який видано свідоцтво, власником якого на даний час являється відповідач, подана 25.07.2013 року, а оспорюване свідоцтво видане 10.07.2014 року (а.с.16).

Згідно з ч.2 ст.16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" свідоцтво надає його власнику право використовувати знак та інші права, визначені цим законом. При цьому ч.1 цієї статті вказує, що права, що випливають зі свідоцтва діють від дати подання заявки.

Отже, право використовувати позначення "ІНФОРМАЦІЯ_1" за оспорюваним свідоцтвом виникло з 25.07.2013 року.

У позивача право на використання знака «ІНФОРМАЦІЯ_2», що засвідчується свідоцтвом України N НОМЕР_4, виникло не з дати подання заявки на реєстрацію вказаної торговельної марки (08.05.2013), а з дати одержання позивачем від власника свідоцтва ОСОБА_6 права на використання знака, тобто з дати набуття чинності ліцензійного договору.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вперше такий ліцензійний договір було укладено між позивачем та власником ОСОБА_6 11.12.2013 року, як про це ствердив у суді представник позивача, а також зазначено в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2015 року (т.1 а.с.11-зворот).

Таким чином, виключне право використовувати зареєстрований знак «ІНФОРМАЦІЯ_2», зазначене у щорічно укладених ліцензійних договорах, позивач набув уже після того, як виникло право на використання знака "ІНФОРМАЦІЯ_1", яке належить відповідачу.

Внаслідок цього, наданням Державною службою інтелектуальної власності України правової охорони зареєстрованому знаку, який належить відповідачу за свідоцтвом України N НОМЕР_2 не могли бути порушені виключні права позивача на використання знака «ІНФОРМАЦІЯ_2» за свідоцтвом України N НОМЕР_4, оскільки у позивача не існувало таких прав на дату подання заявки на реєстрацію знака для товарів і послуг "ІНФОРМАЦІЯ_1" - 25.07.2013 року.

Судом встановлено, що власник свідоцтва N НОМЕР_4 ОСОБА_6 не укладав із позивачем договору про передачу права власності на знак «ІНФОРМАЦІЯ_2» повністю, а дав позивачу дозвіл на підставі ліцензійного договору лише на використання знака.

Згідно ч.2 ст.20 Закону "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" власник свідоцтва може вимагати усунення з товару, його упаковки незаконно використаного знака або позначення, схожого з ним настільки, що їх можна сплутати, або знищення виготовлених зображень знака або позначення, схожого з ним настільки, що їх можна сплутати. Вимагати поновлення порушених прав власника свідоцтва може за його згодою також особа, яка придбала ліцензію.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що власник ОСОБА_6 надав позивачу свою згоду вимагати поновлення порушення прав власника свідоцтва № НОМЕР_4 шляхом звернення до суду з позовом про визнання недійсним повністю свідоцтва № НОМЕР_2.

Покликання представника позивача на те, що ОСОБА_6, як директор ТзОВ підписав позовну заяву - не заслуговують на увагу, оскільки ліцензійний договір на право використання знака укладений не між директором ТзОВ і ТзОВ, а між власником - фізичною особою ОСОБА_6 та іншою юридичною особою - ТзОВ «ТД Міжрегіональні ресурси», кожен з яких має передбачені законом процесуальні права та обов'язки.

Враховуючи, що свідоцтвом закріплене право власника на володіння, користування та розпорядження майном, а позивачу передано лише право на користування майном, тобто на одну складову права власності, власник своєї згоди позивачу вимагати поновлення порушення своїх прав власника свідоцтва № НОМЕР_4 шляхом звернення до суду з позовом про визнання недійсним повністю свідоцтва № НОМЕР_2 не давав, а тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

У зв'язку із задоволенням апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір за її подання підлягає відшкодуванню позивачем на його користь.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4, подану від його імені представником ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 квітня 2017 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Міжрегіональні ресурси» до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державна служба інтелектуальної власності України, про визнання недійсним повністю Свідоцтва України на знак для товарів і послуг - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Міжрегіональні ресурси» на користь ОСОБА_4 1515 грн. 80 коп. (одну тисячу п'ятсот п'ятнадцять грн. 80 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді