Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2017 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Шевцової Т.В.

при секретарі - Тиханській О.О.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Ніколайчук О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України" про визнання кредитного договору недійсним -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати недійсним кредитний договір №5006С47 від 02 листопада 2006 року, укладений між ним та ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України».

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 02.11.2006 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір №506С47, строк дії якого, згідно пункту 6.1 ст.6 Договору, не закінчився до цього часу. Кредит був виданий на споживчі цілі. Кредитний договір №5006С47 від 02.11.2006 року не відповідає вимогам закону, оскільки згідно ст..1, п.2.1. ст..2 Договору, його валютою є швейцарський франк, що суперечить ст.524 ЦК України, згідно якій зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, 02.11.2006 року між сторонами був укладений кредитний договір №5006C47, відповідно якого банк (відповідач) зобов'язується надати позичальнику (позивачу) кредит на поточні потреби під заставу нерухомості житлового призначення у розмірі 348 000,00 швейцарських франків, а позивач зобов'язується використати його за цільовим призначенням, сплатити відсотки за користування кредитом та повернути кредит в порядку та у строки, обумовлені цим договором.

Позивач як на підставу свого позову посилається на те, що кредитний договір №5006C47 не відповідає ст. 524 ЦК України, а тому його слід визнати недійсним.

Суд не погоджується з таким посиланням позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та умовах, встановлених законом.

Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогоднішній день встановлені Декретом Кабінету Міністрів України, який має силу та статус закону.

Згідно ст.2 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції (у т.ч. операції, пов'язані з переходом права власності на іноземну валюту та зобов'язання, предметом яких є іноземна валюта) з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Ст.5 Декрету КМУ передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальні ліцензії, на весь період дії валютного регулювання.

Згідно п.2.3. «Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 року №275, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати, в тому числі операції з валютними цінностями.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за №1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, посилання позивача про те, що кредитний договір є недійсним не є обґрунтованим, оскільки під час укладання кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов цього договору, в тому числі й щодо валюти кредиту, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів із дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя Т.В.Шевцова