Справа № 201/2186/17
Провадження № 2/201/1181/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого: судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

08.02.2017р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики та ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 06.03.2017р. провадження у справі відкрито (а.с. № 10).

В обґрунтування позовних вимог позивачка в позовній заяві посилалася на те, що 01.10.2014р. між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого позивачка передала останньому грошові кошти в сумі 64 000грн., що підтверджується розпискою від 01.10.2014р. Грошові кошти надавались в строк на один рік, та остаточний строк повернення до 01.10.2015р. В обумовлений в договорі строк, відповідач грошові кошти не повернув, а тому позивачка в своїй позовній заяві просила позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 64 000грн.

Ухвалою суду від 15.05.2017р. з підстав передбачених ч.5 ст. 175 ЦПК України було відмовлено сторонам у визнанні мирової угоди між ними, оскільки умови останньої виходили за рамки предмету позовних вимог (а.с. № 30).

В наданій суду заяві 13.07.2017р. позивачка позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та розглянути дану справу за її відсутності (а.с. № 34).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання 13.07.2017р. не зявився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи є відповідні докази. В наданій суду заяві 13.07.2017р. відповідач позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики визнав в повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Крім того, просив розглядати справу за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами ( а.с. № 36).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України ухвалити рішення в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами.

З урахуванням письмової заяви відповідача про визнання позовних вимог, суд вважає за можливе винесення рішення суду на загальних засадах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно правового висновку, зробленого ВСУ від 18.09.2013р. у справі № 6-63 цс 13 про стягнення боргу за договором позики було визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Судом встановлено, що 01.10.2014р. між позивачкою та відповідачем було фактично укладено договір позики шляхом видачі розписки, згідно якої останній отримав грошові кошти в розмірі 64 000 грн. В даній розписці строк повернення грошей був зазначений до 01.10.2015р., що підтверджується копією, яка була звірена з оригіналом 13.07.2017р. (а.с. № 4, 35).

Текст розписки від 01.10.2014р., в якій немає ніяких особливих відміток про іншу природу взаємовідносин, ніж боргові, в силу ст.ст. 57-59 ЦПК України є належним та допустимим доказом укладанням саме договору займу грошових коштів.

З огляду на те, що відповідач, визнав позовні вимоги в повному обсязі , а тому факт укладення договору займу та факт отримання грошових коштів в силу ч.1. ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи, що до теперішнього часу ОСОБА_2 не виконав належним чином умови договору позики і не повернув позивачці суму грошового боргу в сумі 64 000грн., відповідач не заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, то суд вважає за можливе стягнути дану суму на користь позивачки ОСОБА_1

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог у повному обсязі, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 640 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. № 2).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 509, 526, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, Правовою позицією ВСУ від 18.09.2013р. у справі № 6-63 цс 13, ст.ст. 8, 10, 11, 57-60, ч. 1 ст. 61, ст. 88, 169, ч.2 ст. 197, ст.ст. 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 64 000 грн. ( шістдесят чотири тисячі грн.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Ткаченко Н.В.