Справа № 344/3915/17
Провадження № 22-ц/779/1316/2017
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є.
Суддя-доповідач Василишин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Томин О.О., Максюти І.О.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 22 червня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є опікуном малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач по справі - ОСОБА_2, народила ОСОБА_3, однак відмовилася від дитини, не забравши з пологового будинку без поважної причини, що підтверджується Актом закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ України від 15.01.2016 року. Впродовж тривалого часу відповідач не цікавилася дитиною та не проявляла батьківського піклування.

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 17.03.2016 року ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітнім ОСОБА_3 та передано дитину.

Станом на березень 2017 року дитина вже понад рік проживає у сім'ї позивачки.

Посилаючись на положення ст.ст.164,165 СК України, а також на те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання дитини, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_2 на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апелянт зазначила, що суд належним чином не з'ясував суттєвих обставин справи, а спір вирішено виключно на підставі доказів позивача та органу опіки і піклування.

В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 вказала, що з 1993 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від шлюбу мають трьох дітей.

Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, постійно проживаючи зі своїм чоловіком, народила сина ОСОБА_3, біологічним батьком якого є інший чоловік, ОСОБА_5

Знаючи, що біологічним батьком дитини є інша особа, ОСОБА_2 приховувала від свого чоловіка факт вагітності та пологів. У зв'язку з наведеною обставиною ОСОБА_2 відмовилась від дитини, написавши відповідну заяву від 15.01.2016 року, у якій зазначила, що у зв'язку із перебуванням у важкому матеріальному становищі вона відмовляється забирати народжену дитину з Івано-Франківського міського клінічного пологового будинку за зазначила, що одружена, але чоловік не є біологічним батьком дитини.

Апелянт вказала, що 22.03.2016 року вона також надала згоду на усиновлення народженої нею дитини. Згода засвідчена приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу. Однак в подальшому апелянт відкликала свою згоду.

Крім того, ОСОБА_2 зазначила, що додатковою причиною, яка вплинула на її рішення відмовитись від дитини є тривале онкологічне захворювання, яке потребує значних фінансових витрат на лікування.

Саме під впливом збігу тяжких обставин вона приховувала факт зачаття дитини та її народження, а також відмовилась від дитини після народження.

В подальшому органом опіки і піклування було заявлено позов до чоловіка апелянки - ОСОБА_4 про позбавлення його батьківський прав, з якого останньому стало відомо про народження дитини.

Після того, як відпали обставини, які зумовлювали відмову від дитини, апелянт відкликала свою згоду на усиновлення дитини і почала її розшукувати. Проте орган опіки і піклування приховував місце знаходжнення дитини, а у відповідь на адвокатські запити надавалась недостовірна інформація.

Також апелянт посилається на те, що в матеріалах справи міститься висновок органу опіки і піклування щодо доцільності позбавлення її батьківських прав від 26.05.2017 року, в якому вазано, що орган опіки і піклування проводив співбесіди щодо можливості надання ОСОБА_2 допомоги, як матері дитини з метою збереження батьківських прав. Однак, вказані у мотивувальній частині висновку обставини не відповідають дійсності, з приводу чого апелянт змушена була звернутись до правоохоронних органів.

В цілому ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції жодним чином не мотивував своє рішення щодо позбавлення її батьківських прав. Посилання суду на приписи ст.164 СК України є голослівними та не підтверджено жодними об'єктивними доказами, суперечать нормам міжнарожного права та практиці Європейського суду з прав людини.

Крім того, в порушення вимог ст.120 ЦПК України, суд направив на її адресу лише копію позовної заяви без додатків, а копію рішення суду від 22.06.2017 року направлено з порушенням строків, передбачених ст.222 ЦПК України.

З наведених підстав ОСОБА_2 просила суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та її представники вимоги скарги підтримали в повному обсязі, просили її задоволити.

Позивач та її представник скаргу не визнали, просили її відхилити.

Представники органу опіки та піклування скаргу заперечили, просили відмовити в її задоволенні.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що згідно Свідоцтва про народження, виданого 25.02.2016 року відділом РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції Серія НОМЕР_1, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, про що складено актовий запис № 505. Батьками дитини зазначено ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.7).

Як вбачається з Акту закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки (матір чи батько), інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров'я від 15.01.2016р., відповідачка ОСОБА_2 відмовилася від дитини і не забрала її з пологового будинку.

Відмова ОСОБА_2 була обгрунтована тим, що не має можливості фінансово та матеріально виховувати дитину. Також в Акті вказано, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 виховує трьох неповнолітніх дітей, працює прибиральницею. В графі «інші відомості» вказано, що батько дитини - ОСОБА_4, (а.с.8).

17.03.2016р. рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської Ради №188 «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування та встановлення опіки», про що свідчить копія Витягу з рішення, який міститься в матеріалах справи, опікуном над малолітнім ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., призначено ОСОБА_1 ( а.с.9).

18.03.2016р. адміністрацією закладу ОДКЛ на підставі вищевказаного рішення позивачці передано малолітню дитину, що підтверджується Актом про факт передачі дитини (а.с. 10).

За даними довідки Івано-Франківської міської ради, с.Микитинці, №167 від 17.03.2017 року, ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а.с.12).

Орган опіки та піклування у своєму висновку вказує на доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вказано у висновку, 22.03.2016 року ОСОБА_2 надала нотаріально засвідчену заяву-згоду на усиновлення ОСОБА_3 за заявила, що її чоловік ОСОБА_4 перебуває за межами України і підтримує її рішення щодо нотаріальної заяви. Однак, 28.02.2017 року ОСОБА_2 відкликала свою згоду на усиновлення дитини ОСОБА_3, (а.с.39-40).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач покинула дитину у лікувальному закдалі після народження, відмовилась від сина, з дня народження не проявляє материнської турботи, свідомо не бере участі у вихованні, не піклується про її фізичний, духовний і моральний розвиток, що у відповідності до положень ст.ст.164,165 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на встановлені обставини в ході перегляду справи та наявні матеріали справи, колегія суддів з таким висновком суду погоджується з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 12 вказаного Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями норм Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування.

Згідно із ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін. ), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і

ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно із ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 2" вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

ОСОБА_2,1975 р.н. після народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовилася забрати дитину з пологового будинку у зв»язку з важким матеріальним становищем, що зазначено в Акті закладу охорони здоров»я (а.с. 8)

Разом з тим, наявність таких обставин остання не довела. На підтвердження обставин щодо матеріального становища апелянтом не представлено жодного доказу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 додатковою підставою, що вплинуло на її рішення, вказує на те, що тривалий час хворіє онкологічним захворюванням, яке потребує затратного лікування.

Однак, і на підтвердження такої обставини апелянт не представила належних та допустимих доказів.

Стороною апелянта представлено копію - витяг з індивідуальної картки амбулаторного хворого міської поліклініки № 1 із зазначенням про проходження у 2000 році огляду в лікаря-онколога та проходження УЗД у 2017році, зі змісту яких не вбачається встановлення діагнозу у зв»язку з виявленням захворювання, час його встановлення, показання щодо лікування, час його проходження, ускладнення і т.п.

Будь-яких інших доказів з цього приводу не представлено, тоді як на підтвердження доводів апеляційної скарги колегією суддів така можливість надавалася.

Крім того, як вбачається зі змісту апеляційної скарги та пояснень самої ОСОБА_2, причиною, що стала підставою для залишення дитини в пологовому будинку, стало народження дитини від іншого чоловіка, тоді як перебуває в шлюбі з ОСОБА_4 Оскільки з позову органу опіки та піклування до нього, чоловік дізнався про факт народження дитини, перешкоди для пошуку дитини відпали.

ОСОБА_2 не спростувала і ту обставину, що не піклувалася про дитину протягом 6 місяців і не виявляла будь-якої уваги до неї.

Її пояснення щодо важкого психологічного стану та напруження відносин в сім»ї у зв»язку із з»ясуванням чоловіком факту народження дитини, в даному випадку, братися до уваги не можуть.

Щодо доводів останньої про відсутність інформації про дитину та ухилення органу опіки та піклування щодо надання такої, то такі не є обґрунтованими.

Зокрема, апелянтом не представлено доказів щодо звернення, ні до органу опіки та піклування, ні до інших органів щодо повернення дитини та надання можливості з нею спілкуватися.

Копії листів - звернень адвокатів ОСОБА_4 з серпня 2016 року, які долучено апелянтом на підтвердження цієї обставини, братися до уваги не можуть, так як стосуються ОСОБА_4

В ході розгляду справи апеляційним судом свої заперечення щодо позову апелянт пояснила бажанням повернути дитину та виховувати її в своїй сім»ї.

Однак будь-які докази щодо намагання самої відповідачки піклуватися про дитину з часу залишення, подання відповідних заяв чи клопотань про її повернення в матеріалах справи відсутні.

Факт відкликання згоди на усиновлення заявою від 28.02.2017 р. такі обставини не підтверджує.

В засіданні апеляційного суду апелянтом представлено її нотаріально посвідчену заяву від 02.11.2017 року про висловлення бажання повернути дитину ОСОБА_3.

Однак така заява оцінюється колегією суддів критично, оскільки до органу опіки та піклування у встановленому порядку не подавалася.

Що ж до заяви ОСОБА_4 щодо надання згоди на проживання разом з ним та його дружиною ОСОБА_2 малолітнього ОСОБА_3, якого в подальшому має намір усиновити, то така не має юридичного значення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 04.04.2017 року задоволено позов ОСОБА_4 та вирішено виключити запис про ОСОБА_4, як батька з актового запису про народження ОСОБА_3, що зареєстрований 25.02.2016 року відділом РАЦС Івано-Франківського управління юстиції. Рішення суду набрало законної сили.

Як пояснили в судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник, в провадженні Івано-Франківського міського суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_2 про встановлення батьківства до іншого чоловіка.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість рішення суду першої інстанції. Зокрема, матеріалами справи та обставинами встановленими в ході розгляду справи в апеляційній інстанції підтверджується факт залишення ОСОБА_2, дитини у пологовому будинку без поважної причини і така протягом шести місяців не виявляла щодо неї батьківського піклування, тому суд обґрунтовано задоволив позов про позбавлення її батьківських прав.

Апеляційна скарга висновків суду не спростовує, тому її слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Томин О.О.

Максюта І.О.