АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3651/17 Головуючий 1 інст. Сугачова О.О.
Справа № 643/7514/15-ц
Категорія: спадкові Доповідач - Котелевець А.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Котелевець А.В,

суддів - Пилипчук Н.П., Швецової Л.П.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права на спадкування, усунення від спадкування, визнання права власності в порядку спадкування за законом; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Харківської міської ради про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування за законом за апеляційними скаргами ОСОБА_3 представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2017 року,

у с т а н о в и в:

В травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2, Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права на спадкування, усунення від спадкування, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

На обґрунтування вимог, з урахуванням уточнень, позивач вказав, 23 березня 2015 року померла ОСОБА_4, з якою він проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу. Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 (раніше Блюхера) в м. Харкова, власницею якої була ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 29 січня 1996 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду за реєстраційним № 4-96-65914 згідно з Розпорядженням від 29 січня 1996 року № 3502; та на земельну ділянку площею 0,08 га на території Садівничого товариства «Українка» Кулиничівської селищної ради Орджонікідзевського району м. Харкова (раніше - Харківського району Харківської області), власницею якої була померла на підставі Державного акту на право власності на землю Серії ХР-25-00-033724, виданого на підставі рішення Кулиничівської селищної ради народних депутатів від 13 лютого 1996 року № 94; на банківський вклад на суму 35 000 грн. 00 коп., який знаходиться на вкладному рахунку № 9308 в ПАТ «Креді ОСОБА_5» (Договір № /8 від 15 лютого 2013 року).

З заявою про прийняття спадщини в установлений законом строк звернулася двоюрідна сестра померлої ОСОБА_2

Однак на протязі 40 років він опікувався, матеріально забезпечував та допомагав померлій, банківський вклад є їх спільним заощадженням. Крім того, ОСОБА_4 хворіла та потребувала матеріальної допомоги, яку надавав тільки він. ОСОБА_2 як спадкоємець третьої черги не турбувалася і не надавала двоюрідній сестрі необхідної допомоги.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 1977 року по день її смерті; визнати за ним право на спадкування за законом та змінити черговість одержання права на спадкування разом із спадкоємцем тієї черги, яка має право на спадкування раніше (третьої черги спадкоємців); усунути від право на спадкування ОСОБА_2, яка ухилялася від надання допомоги ОСОБА_4; визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 (раніше Блюхера) в м. Харкова, на земельну ділянку площею 0,08 га на території Садівничого товариства «Українка» Кулиничівської селищної ради Орджонікідзевського району м. Харкова (раніше - Харківського району Харківської області), на банківський вклад на суму 35 000 грн. 00 коп., який знаходиться на вкладному рахунку № 9308 в ПАТ «Креді ОСОБА_5» (Договір № /8 від 15 лютого 2013 року).

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася у суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1, Харківської міської ради про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

На обґрунтування вимог, з урахуванням уточнень, позивач вказала, що рідний дядько ОСОБА_4, а її батько ОСОБА_6 загинув під час війни. Вона є спадкоємицею після смерті ОСОБА_4 за правом представлення та в установлений законом строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено у звязку з тим, що родинні відносини з померлою не підтверджено.

Посилаючись на вказані обставини, просила встановити факт родинних відносин, а саме що ОСОБА_2 та ОСОБА_4, померла 23 березня 2015 року, є двоюрідними сестрами; визнати за нею право власності в порядку спадкування за правом представлення після смерті ОСОБА_4, померлої 23 березня 2015 року, на квартиру АДРЕСА_1 (раніше Блюхера) в м. Харкові, на земельну ділянку площею 0,08 га на території Садівничого товариства «Українка» Кулиничівської селищної ради Орджонікідзевського району м. Харкова (раніше - Харківського району Харківської області), банківський вклад на суму 35 000 грн. 00 коп., який знаходиться на вкладному рахунку № 9308 в ПАТ «Креді ОСОБА_5» (Договір № /8 від 15 лютого 2013 року).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2017 року, уточненим ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт родинних відносин, а саме що ОСОБА_2 та ОСОБА_4, померла 23 березня 2015 року, є двоюрідними сестрами.

За ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,08 га на території Садівничого товариства «Українка» Кулиничівської селищної ради Орджонікідзевського району м. Харкова (раніше - Харківського району Харківської області), банківський вклад на суму 35 000 грн. 00 коп., який знаходиться на вкладному рахунку № 9308 в ПАТ «Креді ОСОБА_5» (Договір № /8 від 15 лютого 2013 року).

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в іншій частині відмовлено.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 травня 2017 року стягнуто судовий збір: з ОСОБА_2 на користь держави в розмірі 799 грн. 80 коп.; з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в розмірі 5 450 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 (раніше Блюхера) в м. Харкові. Зокрема зазначає, що ОСОБА_4 була власницею цього житла на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 29 січня 1996 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду за реєстраційним № 4-96-65914 згідно з Розпорядженням від 29 січня 1996 року № 3502, що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» станом на 31 грудня 2012 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 представник ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального, процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 Зокрема зазначає, що факт проживання ОСОБА_1 з померлою ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 1997 року підтверджено показаннями свідків; висновок суду першої інстанції про те, що допомогу померлій надавала ОСОБА_2, є помилковим.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 представника ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції вважав його недоведеним.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості на квартиру АДРЕСА_1 (раніше Блюхера) в м. Харкові відсутні.

Однак повністю погодитись за такими висновками не можна, оскільки суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи; неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до вимог статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказані вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що після смерті ОСОБА_4, яка померла 23 березня 2015 року, відкрилась спадщина.

Спадкову масу становить наступне майно: квартира АДРЕСА_1 (раніше Блюхера) в м. Харкова, власницею якої була ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 29 січня 1996 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду за реєстраційним № 4-96-65914 згідно з Розпорядженням від 29 січня 1996 року № 3502; земельна ділянка площею 0,08 га на території Садівничого товариства «Українка» Кулиничівської селищної ради Орджонікідзевського району м. Харкова (раніше - Харківського району Харківської області), власницею якої була ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право власності на землю Серії ХР-25-00-033724, виданого на підставі рішення Кулиничівської селищної ради народних депутатів від 13 лютого 1996 року № 94; банківський вклад на суму 35 000 грн. 00 коп., який знаходиться на вкладному рахунку № 9308 в ПАТ «Креді ОСОБА_5» (Договір № /8 від 15 лютого 2013 року).

Спадкоємцем за правом представлення є двоюрідна сестра померлої ОСОБА_2, яка в установленому законом порядку звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Предявляючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що з 1977 року він проживав зі ОСОБА_4 однією сімєю без реєстрації шлюбу, тому є спадкоємцем четвертої черги за законом після її смерті.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

За правилами статі 1263 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування, зокрема, в разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини.

У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. (стаття 1263 ЦК України).

Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини(частина 4 статті 1266 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу можливе лише коли вони не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадкування осіб, які проживали зі спадкоємцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Зазначений пятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкоємцем однією сімєю до набрання чинності цим Кодексом.

Крім того, частиною 2 статті 1259 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам розяснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Із довідки КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 11» від 19 січня 2016 року вбачається, що померла перебувала під наглядом фахівців цього медичного закладу у звязку з діагнозом «наслідки ішемічного інсульту з двосторонньою пірамідною недостатністю, атеросклеротичною гіпертонічною дисциркуляторною енцефалопатією з лікворно-венозною дистензією, вестибуло-атактичним синдромом, гіпертонічною хворобою».

Разом з тим, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що двоюрідна сестра до дня своєї смерті працювала. Даний факт свідчить про те, що у безпорадному стані вона не перебувала.

ОСОБА_1 не довів належними та допустимим доказами перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані та потреби у сторонньому догляді, допомоги та піклування (статті 57-59, 212 ЦПК України).

Оскільки суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в частині визнання права ОСОБА_1 на спадкування разом із спадкоємцем третьої черги, відтак, і вимога про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу також задоволенню не підлягає, оскільки встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу в позовному провадженні, на відміну від окремого провадження, можливе лише при умові, що вони мають юридичне значення і повязані з наступним вирішенням спору про право, зокрема в разі, якщо із цього факту випливає встановлення права на спадщину поза чергою.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 представника ОСОБА_1 є безпідставними,зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та спростовуються матеріалами справи. Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 представник ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції дотримані норми матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Порядок проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно здійснюється у порядку, визначеному Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-1У (з наступними змінами) «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-1У).

За правилами частин 2, 3 статті 3 Закону № 1952-1У речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяжень, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 5 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконання сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК України. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобовязання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини 1 статті 346 ЦК України), а покупець є його законним володільцем.

ОСОБА_4 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 (раніше Блюхера) в м. Харкова на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 29 січня 1996 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду за реєстраційним № 4-96-65914 згідно з Розпорядженням від 29 січня 1996 року № 3502.

Право власності померлої на дане майно виникло до 2004 року та належним чином зареєстровано в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, про що свідчить довідка на а. с. 58 т. 2.

Оскільки правомірність набуття права власності ОСОБА_4 на вказане житло не спростована, підстав для відмови в позові ОСОБА_2 в цій частині у суду першої інстанції не було.

Рішення першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову та визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 (раніше Блюхера) в м. Харкові житловою площею 27,4 кв. м., загальною площею 44,1 кв. м.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, ст. 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2017 року в частині відмови в позові ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 (раніше Блюхера) в м. Харкові житловою площею 27,4 кв. м., загальною площею 44,1 кв. м.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Н.П.Пилипчук

ОСОБА_7