Справа № 758/8013/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2017 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Горбані О.В.,

за участю: представника позивача - адвоката Могили І.В.,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму в розмірі 53 047,11 грн., мотивуючи тим, що 06.11.2014 р. Подільський районний суд міста Києва у цивільній справі № 758/10233/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів у розмірі 39 950,75 грн. 75 коп. ухвалив рішення, яким позов задовольнив, стягнувши з відповідача на користь позивача дану суму. На теперішній час судове рішення набрало законної сили. Позивач ОСОБА_3 у цивільній справі № 758/10233/13-ц у своїх позовних вимогах не вимагав, що він бажає стягнути зазначений вище основний борг з урахуванням індексу інфляції та 3% річних і тому за його позовом у цивільній справі № 758/10233/13-ц було ухвалене рішення про стягнення основного боргу, без урахування індексу інфляції та 3% річних. На даний час, позивач вирішив стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Відповідно до встановлених рішенням Подільського районного суду міста Києва суду від 06 листопада 2014 року обставин, період невиконання Відповідачем - ОСОБА_4 грошових зобов'язань складає 667 днів, з 09.01.2013 року, часу письмового звернення Позивача - ОСОБА_3, із заявою про повернення коштів, по 06.11.2014 року, до часу ухвалення Подільським районним судом міста Києва, зазначеного вище судового рішення у цивільній справі № 758/10233/13-ц. Посилаючись на положення статей 536, 625 ЦК України, позивач звернувся за захистом порушеного права до суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Крім того, подав письмові пояснення, зазначаючи, що на правовідносини між сторонами розповсюджуються вимоги ст.625 ЦК України.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, надала заперечення на позов, посилаючись на те, що нарахування вищевказаних сум позивачем є безпідставним. Крім того, подала заяву про застосування строків позовної давності.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків.

Як встановлено судом, рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06.11.2014 р. у цивільній справі № 758/10233/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 стягнуто з відповідача на користь позивача кошти в сумі 39 950,75 грн., судовий збір в сумі 399 грн.51 коп., а всього стягнуто - 40 350,26 грн.

Відповідно до встановлених вищезазначеним рішенням обставин справи, відповідачем було написано розписку від 09.12.2010 р., зі змісту якої вбачається, що відповідач отримала від позивача 5 тисяч доларів США в рахунок продажу будинку за адресою: Чернігівська обл., Козелецький р-н, с. Сираї, вул. Московська, 20; за поверненням отриманих коштів позивач звернувся до відповідача письмово 08.01.2013 р.

Як вбачається з даного рішення суду, при вирішенні спору по справі № 758/10233/13-ц, суд послався на положення статей 1212 - 1213 ЦК України. Тим самим, правовою підставою для стягнення суми судом за рішенням від 06.11.2014 р. з відповідача на користь позивача була ст.1212 ЦК України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Тим самим, судом при розгляді цивільної справа № 758/10233/13-ц дана сума була стягнута як безпідставно набута, а не за зобов'язальним правом.

Відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи.

Стаття 625 ЦК України, якою позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Таким чином, оскільки ч.2 ст.625 ЦК України регламентує відповідальність лише при зобов'язаннях, а судовим рішенням від 06.11.2014 р. обставини для стягнення даної суми встановлені не як зобов'язання, а тому суд не погоджується з твердженням сторони позивача про застосування до спору, що виник між сторонами з приводу неповернення стягнутої за рішенням суду суми, даної правової норми.

В судовому засіданні достеменно встановлено, що даний спір між сторонами виник в зв'язку із неповернення майна (грошей), набутого без достатньої правової підстави. Питання нарахування процентів за користування такими грошима врегульовані ч.2 ст.1214 ЦК України, якою передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ним (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів.

Таким чином, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 3% за користування грошовими коштами в період з 09.01.2013 р. (наступний день після письмового звернення ОСОБА_3 із заявою до відповідача про повернення коштів) по 06.11.2014 р. (день ухвалення Подільським районним судом міста Києва зазначеного вище судового рішення) відсутні.

Вирішуючи вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат, суд виходить з такого.

Стягуючи суму борг з відповідача на користь позивача рішенням від 06.11.2014 р., суд застосував грошовий еквівалент за курсом долара до гривні на час розгляду справи.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Отже, індекс інфляції нараховується на борг лише у національній валюті, а борг у відповідача перед позивачем виник із іноземної валюти, яка за курсом НБУ при стягненні була переведена у гривні. Таким чином, правові підстави для задоволення позову в цій частині також відсутні.

Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок суду, що вимоги позивача не засновані на законі, а тому не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання застосування строку позовної давності за заявою, поданою стороною відповідача, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в Постанові від 26 жовтня 2016 року по справі №6-1395цс16 за змістом частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той ;звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

Оскільки суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, тому питання строку позовної давності не вирішуються, оскільки в позові суд відмовляє по суті заявлених вимог.

Відповідно до ст.88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір не підлягає стягненню, оскільки в позові ОСОБА_3 відмовлено.

На підставі викладеного, ст.ст. 256, 261, 267, 625, 1212 - 1214 ЦК України, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 56, 60, 61, 88, 208-209, 212, 213, 214-215, 218, 223 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми індексу інфляції та трьох відсотків річних - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова