АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 544/243/17 Номер провадження 22-ц/786/2115/17Головуючий у 1-й інстанції Нагорна Н. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

секретар: Філоненко О.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПриватБанк»

на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 13 червня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПриватБанк» про визнання договору поруки недійсним та відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 13 червня 2017 року позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПриватБанк» про визнання договору поруки недійсним та відшкодування моральної шкоди, задоволено частково.

Визнано договір поруки від 15.08.2007 до кредитного договору №РLPOG від 15 серпня 2007 року між Публічним акціонерним товариством ОСОБА_3 «ПриватБанк»та ОСОБА_4, недійсним.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4, у повернення судових витрат по сплаті судового збору 551,20 (пятсот пятдесят одну гривню 20 коп.) грн.

З цим рішенням не погодився відповідач, представник якого у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення для вирішення справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення районного суду скасувати, в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів скарги зазначають, що, оскільки з боку ПАТ КБ «ПриватБанк» договір поруки не підписано, а з боку поручителя підписано невідомою особою, то між сторонами по справі відсутні правовідносини, які виникають з договору поруки. А тому, у відповідності до п.8 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних та кримінальних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, вважають, що не може бути визнано недійсним правочин, який не вчинено.

У наданих суду письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача прохав скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін, посилаючись на неправомірність дій відповідача.

У судовому засіданні представник позивача доводи, наведені в запереченнях на апеляційну скаргу, підтримав та прохав її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором №PLPOG100000101 від 15 серпня 2007 року у сумі 48366,19 грн.

Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_5 у повернення сплаченого судового збору 483,54 грн.

У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 в повернення судових витрат по проведенню судової почеркознавчої експертизи 4563,20 грн. (а.с.10-13).

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 09.04.2014 вказане рішення суду залишено без змін (а.с.14-16).

Даними судовими рішеннями встановлено, що 15.08.2007 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та сином позивача ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №РLPOG, згідно якого ОСОБА_3 зобовязувався надати відповідачу грошові кошти у розмірі 15200,00 дол. США на купівлю житлового будинку та 3245,00 дол. США на сплату страхових платежів за договором, на термін до 13.08.2027 року, а ОСОБА_5 зобовязувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором.

У той же день між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_5, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, було укладено договір іпотеки, предметом якого була садиба №22 по провулку Кінечному,1 у м. Пирятині.

Окрім того, 15.08.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно умов якого остання поручилася відповідати по зобов'язанням ОСОБА_5 за вказаним кредитним договором.

При цьму, ухвалюючи вказані вище рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Банку до ОСОБА_4, суд визнав недоведеним факт підписання ОСОБА_4 договору поруки до кредитного договору №РLPOG від 15 серпня 2007 року з огляду на надані сторонами та досліджені у судовому засіданні докази. Зокрема, суд прийняв до уваги висновок судово-почеркознавчої експертизи від 11.12.2013 №9052 (а.с.74-78), призначеної за ухвалою суду, згідно якого підтверджується, що у договорі поруки від 15.08.2007 між ЗАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 підпис від імені ОСОБА_4, розташований в рядку «Н.М.Комар» виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 не підписувала договір поруки до кредитного договору №РLPOG від 15 серпня 2007 року із ЗАТ КБ «ПриватБанк», а оскільки нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, то, за відсутності волевиявлення позивача на укладення зазначеного правочину, наявні підстави для визнання його недійсними. Разом з тим суд не знайшов підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки матеріалами справи не встановлено факту заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань внаслідок неправомірних дій ПАТ КБ «ПриватБанк».

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)

Пунктом 1 ст.57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Як роз'яснив Пленум ВСУ у п.4 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. N9 судам, відповідно до статті 215 ЦК (435-15) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

За нормою п.5 ст.216 ЦК Ураїни вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно висновку Верховного суду України, викладеного при розгляді цивільної справи № 6-48цс15 від 22.04.2015 року, судами під час розгляду справи встановлено, що спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою. Таким чином, спірний договір був укладений без волевиявлення ОСОБА_1, а тому суди дійшли правильного висновку про недійсність спірного договору на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

З урахуванням наведеного, місцевим судом, на підставі належних та допустимих доказів, а саме Висновку судово-почеркознавчої експертизи від 11.12.2013 №9052,вірно встановлено, що спірний Договір поруки до кредитного договору №PLPOG від 15.08.2007 року, укладений від імені позивача ОСОБА_4, підписаний не нею, а іншою особою, як того вимагає закон. Відтак, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що спірний правочин укладений без волевиявлення ОСОБА_4 та з порушенням норм закону, а тому є недійсним на підставі ч.3 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України.

З огляду на наведене доводи апеляційної скарги про неукладення (невчинення) правочину, не заслуговують на увагу, оскільки у разі не підписання договору стороною, він може бути визнаний судом недійсним у разі предявлення, у встановленому законом порядку, відповідного позову. Наведене узгоджується з наведеним вище висновком Верховного суду України, викладеним при розгляді цивільної справи №6-48цс15 від 22.04.2015 року.

Окрім того, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки ОСОБА_4М не доведено факту заподіяння їй моральних стражданнях внаслідок незаконних дій щодо неї зі сторони відповідача, втраті через це нормальних життєвих звязків тощо.

Інші доводи апеляційної скарги не містять нових засобів доказування, не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції повно та обєктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308,315,317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПриватБанк», - відхилити.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 13 червня 2017 року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

ГОЛОВУЮЧИЙ : /підпис/ ОСОБА_1

СУДДІ : /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1