У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Іваненко Ю.Г., КарпенкоС.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, у якому зазначав, що з 04 березня 2006 року він перебував з ОСОБА_5 у шлюбі. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2011 року шлюб розірвано, хоча фактично шлюбні відносини припинилися у жовтні 2010 року.

За час шлюбу сторонами було придбано автомобіль марки «Mitsubishs Lancer», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, та квартиру АДРЕСА_1.

Вказував, що на придбання квартири були внесені його особисті кошти у розмірі 30 тис. доларів США, які були отримані у борг у його матері та повернуті після продажу його особистої квартири АДРЕСА_2, а також він продовжував сплачувати кредитну заборгованість за спірну квартиру, хоча не мав можливості нею користуватися після припинення шлюбних відносин.

Позивач просив визнати його особистою приватною власністю грошову суму у розмірі 30 тис. доларів США, 46 063,90 доларів США та 45 435 грн 99 коп. оплачених за квартиру АДРЕСА_3, визнати за ним право власності на автомобіль марки «Mitsubishs Lancer», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, визнати за відповідачем право власності на квартиру АДРЕСА_1, стягнувши на його користь компенсацію у сумі 30 тис. доларів США, що еквівалентно 630 600 грн, 46 063,90 доларів США, що еквівалентно 968 263 грн 18 коп. та 45 435 грн 99 коп.

ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за ОСОБА_4 право власності на автомобіль марки «Mitsubishs Lancer», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та квартиру АДРЕСА_1, стягнувши з нього на її користь компенсацію за вказане майно у сумі 493 251 грн 30 коп. та 76 тис. грн.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07 липня 2015 року позов ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_7 та на автомобіль марки «Mitsubishs Lancer», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію її частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_7 та на автомобіль марки «Mitsubishs Lancer», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, у розмірі 528 325 грн 62 коп. У іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. У порядку поділу майна подружжя: визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль марки «Mitsubishs Lancer», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, та на Ѕ частини квартири АДРЕСА_7; визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_7. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року рішення апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року у частині вирішення вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, заявлених щодо квартири, скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У іншій частині рішення апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07 липня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, заявлених щодо квартири АДРЕСА_8, залишено без змін.

У касаційній скарзіОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення.

Справа переглядається лише у частині позовних вимог щодо квартири АДРЕСА_8.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що відповідно до наданої ОСОБА_4 розписки від 31 серпня 2007 року він отримав від своєї матері ОСОБА_8 30 000 доларів США для внесення першого внеску за квартиру АДРЕСА_5 та зобов'язався повернути вказану суму протягом п'яти днів після продажу квартири АДРЕСА_2, що належала йому на праві власності (а. с. 116, т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 квітня 2008 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_2 за 585 800 грн, що на момент укладання вказаного договору було еквівалентно 116 000 доларів США (а. с. 28−30, т. 1).

На борговій розписці від 31 серпня 2007 року ОСОБА_4 міститься напис ОСОБА_8 від 25 квітня 2008 року, що зобов'язання виконано у повному обсязі (а. с. 116).

Згідно з ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя.

Суди правильно вказали, що зобов'язання з повернення взятих ОСОБА_4 у борг грошових коштів є спільним зобов'язанням його та на той час його дружини ОСОБА_5 Тобто боргова розписка від 31 серпня 2007 року з відміткою про виконання ОСОБА_4 боргових зобов'язань 25 квітня 2008 року не є належним та допустимим доказом, що підтверджує, що первісний внесок за спірну квартиру у розмірі 30 000 доларів США був сплачений ОСОБА_4 за рахунок особистих коштів.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 квітня 2008 року за рахунок продажу квартири АДРЕСА_9 отримав 585 800 грн, що на момент укладання вказаного договору було еквівалентно 116 000 доларів США. Разом з тим ОСОБА_4 не довів, що 30 000 доларів США він повернув ОСОБА_8 за рахунок грошових коштів від продажу своєї квартири. Отримані від продажу квартири грошові кошти значно перевищують суму боргу ОСОБА_4 за договором позики та також є достатньою для майже повного виконання зобов'язань за кредитним договором. ОСОБА_4 не заперечував того факту, що за рахунок отриманих від продажу квартири АДРЕСА_2 дострокового погашення банківського кредиту він не здійснював. Також ОСОБА_4 підтвердив, що після сплати боргу ОСОБА_8 отримані від продажу грошові кошти були частково використані для проведення ремонту в квартирі, придбання в спільну сумісну власність автомобіля «Hyundai Tucson», який не є предметом поділу спільного майна подружжя.

Заперечуючи факт погашення позики ОСОБА_4 за рахунок коштів від продажу квартири АДРЕСА_2, ОСОБА_5 зазначала, що на покращення житлових умов грошові кошти були подаровані їх сім'ї бабою ОСОБА_4 Отримані від продажу належної ОСОБА_4 квартири вони використали для повного погашення наявної на той час заборгованості ОСОБА_4 за іншим кредитом, придбання автомобіля «Hyundai Tucson», спільного відпочинку за кордоном.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У суді апеляційної інстанції сторони визнали, що у порядку поділу спільної сумісної власності за ОСОБА_4 слід визнати право власності на спірну квартиру із виплатою ОСОБА_5 грошової компенсації.

ОСОБА_4 не заперечував сплатити ОСОБА_5 грошову компенсацію, яка відповідає половині сплачених за час спільного проживання внесків на погашення кредиту в сумі, еквівалентній 6 270 доларам США (12 540/2), який отриманий у АТ «Дельта-Банк». Вимог про поділ зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_4 не заявляв.

ОСОБА_5 просила стягнути з ОСОБА_4 компенсацію за спірну квартиру в сумі, еквівалентній 21 270 доларів США, що складається з половини спільного внеску за квартиру − 15 000 доларів США і половини спільно погашеного кредиту - 6 270 доларів США.

Встановлено, що спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу 31 серпня 2007 року за 651 450 грн, що за курсом Національного банку України на день укладення договору було еквівалентно 129 000 доларів США. При цьому придбання даної квартири було здійснено частково за рахунок отриманих у кредит 99 000 доларів США відповідно до умов укладеного 31 серпня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» і ОСОБА_4 кредитного договору.

За час спільного проживання сторонами було сплачено 12 540 доларів США на погашення кредиту.

Таким чином, суди зробили правильний висновок, що ОСОБА_5 має право на стягнення з ОСОБА_4 грошової компенсації, еквівалентної 21 270 доларів США.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М. Іваненко Ю.Г. КарпенкоС.О.