Головуючий суду 1 інстанції - Безкровний І.Г.
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 414/1209/17
Провадження № 22ц/782/669/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Авалян Н.М., Єрмакова Ю.В.

за участю секретаря Єгорової О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу Фермерського господарства «СОФІЯ І Н»

на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 10 серпня 2017 року

у цивільній справі за позовом Фермерського господарства «СОФІЯ І Н» до Спілки співвласників майна реформованого КСП імені Леніна (СТОВ «Астрахань») про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и л а:

У червні 2017 року позивач Фермерське господарство «СОФІЯ І Н» (далі - ФГ «СОФІЯ І Н») звернулось до суду з вказаним позовом до Спілки співвласників майна реформованого КСП імені Леніна (Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Астрахань»)(далі - СТОВ «Астрахань»), в обґрунтування якого посилалося на те, що 15.07.2012 на загальних зборах співвласники майна реформованого КСП імені Леніна згідно з протоколом №3 було прийняте рішення продати Фермерському господарству «СОФІЯ І Н» майна на загальну суму 209767 грн. На підставі цього рішення 15.07.2012 між співвласниками майна реформованого КСП імені Леніна (СТОВ «Астрахань») в особі голови наглядової ради по майновим паям ОСОБА_4 та ФГ «СОФІЯ І Н» в особі директора Кучеренка О.М. був укладений договір купівлі-продажу майна, що знаходиться у спільній частковій власності.

За умовами цього договору відповідач продав позивачу 30,204% майна, перелік якого надається згідно з актом приймання-передачі, а саме - нежитлові будівлі: частина току критого з частиною бетонного замощення току; зерносховище залізобетонне; бетонна огорожа зерносховища (адреса: АДРЕСА_1); ангар тракторної бригади; виробничо-адміністративна будівля з прибудовою; асфальтобетонне замощення, огорожа (адреса: АДРЕСА_2).

Позивач сплавив відповідачу за цим договором вартість вказаного майна у повному обсязі в загальній сумі 209767 грн., а відповідач - передав позивачу зазначене майно.

05.05.2017 на вказані нежитлові будівлі ФГ «СОФІЯ І Н» були виготовлені відповідні технічні паспорти.

Однак відповідач відмовляється від нотаріального посвідчення вказаного договору купівлі-продажу, про що він зазначає у своєму листі від 12.06.2017.

Враховуючи, що договір купівлі-продажу укладений у простій письмовій формі і є повністю виконаним: одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення шляхом прийняття виконання, а саме - передала нерухоме майно та отримала за нього грошові кошти, а позивач, в свою чергу, повністю розрахувався з відповідачем за це майно і прийняв його, при цьому відповідач не визнає за позивачем права власності на передане майно шляхом ухилення від нотаріального посвідчення договору, на думку позивача, порушуються майнові права ФГ «СОФІЯ І Н» і просив суд визнати за Фермерським господарством «СОФІЯ І Н» право власності на нежитлову будівлю - частину току критого (загальна площа 1220 кв.м) з частиною бетонного замощення току (загальна площа 14181 кв.м); нежитлову будівлю - зерносховище залізобетонне (загальною площею 550 кв.м); бетонну огорожу зерносховища, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1; нежитлову будівлю - ангар тракторної бригади (загальною площею 700,3 кв.м), виробничо-адміністративну будівлю з прибудовою (загальною площею 170,9 кв.м), асфальтобетонне замощення, огорожу ангару, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 10 серпня 2017 року в задоволенні позову Фермерському господарству «СОФІЯ І Н» відмовлено.

Позивач Фермерське господарство «СОФІЯ І Н» в апеляційній скарзівважає, що рішення не відповідає вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК України, тому підлягає скасуванню з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги фактично є підстави позову.

Представники сторін, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засіданні в апеляційному суді не з'явилися.

Відповідно до частини 5 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України вручення судової повістки представникові вважається врученням повістки позивачу. А відповідно до частини 1 статті 305 Цивільного процесуального кодексу України неявка позивача та його представника не перешкоджає апеляційному розгляду справи з огляду на те, що вони завчасно, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

При цьому в судове засідання об 11-й 31 жовтня 2017 року представник позивача Фермерського господарства «СОФІЯ І Н» не з'явився, надавши клопотання про відкладення судового засідання у зв'язку з прийняттям участі в іншому судовому засіданні в м. Харків, яке було задоволено, та розгляд справи відкладено на 12-ту 14 листопада 2017 року.

14 листопада 2017 року позивачем знову було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із хворобою представника, проте розгляд справи не відбувся у зв'язку із хворобою та відрядженням суддів колегії суддів.

В судове засідання, призначене на 11.30 год. 28 листопада 2017 року, представник позивача не з'явився, 27 листопада 2017 року за підписом директора Фермерського господарства «СОФІЯ І Н» надано клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою представника.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів вважає його таким, що не підлягає задоволенню.

Так, до вказаного клопотання додано копію огляду лікаря-спеціаліста без зазначення особи, що оглядається, з виправленою датою - з 24.11.2014 року на 24.11.2017 року без обговорювання такого виправлення.

Крім того, суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу-підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому суд має виходити з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

На вказане звертає увагу і Вищий господарський суд України у своїй постанові Пленуму від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Справа з апеляційною скаргою надійшла в провадження суду 05.09.2017 року, апеляційне провадження в порядку ст. 318 ЦПК України відкрито 19.10.2017 року, і відкладення судового засідання не відповідає вимогам як статті 303-1 ЦПК України щодо двомісячного строку розгляду апеляційної скарги на рішення суду, так і вимогам п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України щодо наслідків неявки в судове засідання осіб, що беруть участь у справі.

Дотримання розумних строків розгляду справи вважається складником доступності правосуддя, тривалість розгляду справи визначається судом залежно від тих процесуальних дій, які потрібно вчинити у вказаній справі з метою прийняття обґрунтованого і законного судового рішення. Вказана позиція підтверджується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Тричі заявляючи клопотання про відкладення розгляду справи, щоб скористатися своїми правами, передбаченими ст. 27 ЦПК України (брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, а також користуватися іншими процесуальними правами), позивач не заявляє жодного клопотання ані в апеляційній скарзі, ані в своїх клопотаннях про відкладення справи; не ставить позивач і питання про подання якихось доказів, строк подання яких відповідно до вимог ст. 131 ЦПК України сплинув; в апеляційній скарзі питання про дослідження доказів, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також про нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, не ставилося.

Тому вказані дії представника Фермерського господарства «СОФІЯ І Н» є затягуванням цивільного процесу, що призводить до порушення конституційного принципу судового захисту, передбаченого ч. 1 ст. 55 Конституції України, і за таких обставин неявка представника позивача відповідно до вимог ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавшидоповідь судді-доповідача, розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції з посиланням на застосування до спірних правовідносин вимог ст.ст. 328, 392 ЦК України виходив з необґрунтованості позовних вимог і відсутності передбачених законом підстав набуття позивачем права власності на спірне майно, оскільки позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності власника, який має право власності на майно, тобто, вже став його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову.

Такий висновок суду ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на наступне.

В силу ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як вбачається із тексту позовної заяви, звертаючись до суду, позивач посилається на те, що між сторонами 15 липня 2012 року було укладено та фактично виконано договір купівлі-продажу нерухомого майна, який не був нотаріально посвідчений, і наразі відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення, тому порушене право позивача як власника спірного майна підлягає судовому захисту шляхом визнання за ним права власності.

При цьому, позовних вимог про визнання правочину (договору купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлової будівлі - частини току критого (загальна площа 1220 кв.м) з частиною бетонного замощення току (загальна площа 14181 кв.м); нежитлової будівлі - зерносховища залізобетонного (загальною площею 550 кв.м); бетонної огорожі зерносховища, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1; нежитлової будівлі - ангар тракторної бригади (загальною площею 700,3 кв.м), виробничо-адміністративної будівлі з прибудовою (загальною площею 170,9 кв.м), асфальтобетонного замощення, огорожі ангару, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2), на підставі якого, як вважає позивач, у нього виникло право власності на зазначене вище нерухоме майно, у встановленому законом порядку ним заявлено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції, розглядаючи позовні вимоги в межах заявленого позову, вірно взяв до уваги те, що позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Установивши, що договір купівлі-продажу спірної нерухомості у передбачений законом спосіб не укладався, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Фермерського господарства «СОФІЯ І Н» про визнання права власності на нерухоме майно на підставі статті 328 ЦК України як передчасних.

Довід апеляційної скарги про те, що судове рішення в цій частині не відповідає вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК України, є помилковим, оскільки суд вірно визначився зі спірними правовідносинами по справі та дав їм відповідну оцінку, вірно застосував до вказаних відносин норми матеріального права.

Крім того, увідповідності до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Звертаючись до суду з заявленими вимогами, позивач Фермерське господарство «СОФІЯ І Н» зазначило, що ним було придбано нерухоме майно за 209767,00 грн., які позивач сплатив відповідачу як продавцю в повному обсязі на підставі укладеного в простій письмовій формі договору, продавець передав покупцю майно, а той його прийняв, проте відповідач не визнає за позивачем право власності на передане майно шляхом ухилення від нотаріального посвідчення договору.

Також позивач вважає, що відповідно до практики Верховного Суду України визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обов'язковій державній реєстрації.

Довід апеляційної скарги про неврахування вказаної практики ВСУ, про ненадання судом жодної правової оцінки доводам позивача і зазначення суду про відсутність визнання правочину дійсним як одну із підстав для відмови у задоволенні позову, є власним і помилковим тлумаченням позивачем прецедетної практики ВСУ, зокрема, Постанови №6-162цс12 від 30 січня 2013 року, оскільки вказані висновки стосуються можливості визнання дійсними правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язується з державною реєстрацією.

Як помилковим є і посилання позивача на захист його права власності з огляду на роз'яснення Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №6 від 07.02.2014 року, статтю 1 п. 1 Першого Протоколу Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», оскільки позивач не є власником спірного майна, а лише намагається ним стати через рішення суду.

Не заслуговує на увагу і твердження позивача про неврахування судом правових висновків, зроблених Верховним Судом України в у справах №6-1851цс15 від 30.03.2016 року, №2124цс15 від 10.02.2016 року, №3-199гс14 від 23.12.2014 року, оскільки вказані висновки зроблені в інших правовідносинах і за інших обставин.

Натомість, розглядаючи справу та вдавшись до з'ясування обставин недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору (ст. 220 ЦК України), суд зробив висновки про відсутність доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору та про ненадання доказів того, що на час укладення угоди купівлі-продажу нерухомого майна відповідач був власником майна. Вказане не було предметом розглядуваної справи, адже позивачем питання про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна не ставилося.

Такі висновки суду хоча і не вплинули на правильність прийнятого рішення, але є порушенням норм матеріального та процесуального права, що з огляду на вимоги п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення та виключення вказаних висновків з мотивувальної частини.

Змінюючи таким чином рішення суду, колегія суддів зауважує на дотриманні в майбутньому права позивача на можливості звернення до суду з відповідним позовом.

При зміні рішення суду з зазначених підстав апеляційний суд вважає недоцільним робити аналіз іншим доводам апеляційної скарги, так як вони можуть стати предметом розгляду справи при зверненні позивача до суду з позовом у встановленому законом порядку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, судова колегія

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «СОФІЯ І Н» задовольнити частково.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 10 серпня 2017 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення висновки суду щодо ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору та щодо відсутності доказів того, що на час укладення угоди купівлі-продажу нерухомого майна відповідач був власником майна.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий

Судді: