РІШЕННЯ

іменем України

28 липня 2017 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Овдієнка В.В.

з участю:секретарів Єрмоленко О.О., Лацько А.С., Іванової О.В.

представника позивача ОСОБА_4

відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представника відповідача ОСОБА_7

відповідачки ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним, визнання недійсним та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок та визнання права власності на частку житлового будинку в порядку спадкування за законом, третя особа - Зміївська державна нотаріальна контора Харківської області,

у с т а н о в и в:

09.06.2016 року ОСОБА_9 звернувся до суду з позовною заявою, а 08.07.2016 року, 04.05.2017 року та 14.06.2017 року - з уточненими позовними заявами, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 з наступними вимогами: визнати договір дарування, посвідчений Зміївською державною нотаріальною конторою 11.12.1996 року за реєстровим №3-1090 недійсним; визнати недійсною та скасувати реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в частках по 1/2 за кожним, здійснену Зміївським МДП технічної інвентаризації 11.12.1996 року в книзі 2 за №234; визнати за ним право власності на 3/8 частки житлового будинку з надвірними будівлями розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_10, судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_9 зазначив, що договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, який був посвідчений Зміївською державною нотаріальною конторою 11.12.1996 року за реєстровим №3-1090, є недійсним у повному обсязі і таким, що не породжує жодних правових наслідків, окрім наслідків його недійсності.

11.12.1996 року між ОСОБА_11 в особі його представника за довіреністю, посвідченою Виконавчим комітетом Бірківської сільської ради народних депутатів 15.11.1996 року за реєстр. №244, ОСОБА_8, з однієї сторони, та ОСОБА_6 і ОСОБА_5, з другої сторони, було укладено договір дарування.

За вказаним договором, згідно п. 1, ОСОБА_11 подарував своїм дітям, в рівних частинах кожному, а ОСОБА_6 та ОСОБА_5 прийняли у дар житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 09.09.1996 року Виконавчим комітетом Бірківської сільської ради народних депутатів, ОСОБА_11 належав на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по АДРЕСА_1

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з 23.02.1956 року і по ІНФОРМАЦІЯ_7 (день смерті ОСОБА_11.) перебували у зареєстрованому шлюбі. А отже, не дивлячись на оформлення права власності щодо будинку АДРЕСА_1 одноособово у цілому на ОСОБА_11, вказаний об'єкт нерухомості належав на момент смерті ОСОБА_11 (ІНФОРМАЦІЯ_7) на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_10 в рівних частинах, а саме ОСОБА_11 та ОСОБА_10 - по 1/2 ідеальної частки. При цьому, вказані частки не були виділені в натурі жодним із членів подружжя чи зареєстровані на кожного з них.

15.11.1996 року ОСОБА_11 видав довіреність на ім'я ОСОБА_8 (на той час дружини ОСОБА_6.), якою уповноважував останню подарувати своїм дітям ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в рівних частках житловий будинок АДРЕСА_1, а для цього надав їй право отримувати довідки і документи, робити від його імені заяви, розписуватися та виконувати всі інші дії, що пов'язані з даним дорученням.

При цьому, ОСОБА_10 не надавала довіреності будь-кому на укладення договору дарування належної їй частки у праві власності на частку в спірному будинку. Вона також не була стороною спірного договору дарування, не підписувала його і за його текстом не надавала нотаріальної згоди на його укладання від свого імені, а отже не розпорядилась своєю часткою особисто під час укладання цього договору.

Натомість, 15.11.1996 року нею було підписано заяву, відповідно до якої вона надавала згоду своєму чоловікові - ОСОБА_11 особисто, на дарування ним побудованого в період зареєстрованого шлюбу домоволодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про смерть від 19.01.2016 року ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_7.

Відповідно до ст. 9 ЦК УРСР (чинного станом на момент смерті ОСОБА_11 (ІНФОРМАЦІЯ_7) та укладення спірного договору дарування (11.12.1996 року) правоздатність (здатність мати цивільні права та обов'язки) громадянина припиняється з його смертю.

Таким чином, з ІНФОРМАЦІЯ_7 правоздатність (здатність мати цивільні права та обов'язки) ОСОБА_11 була припинена, а отже він не міг жодним чином реалізувати належне йому до цього право власності на спірний будинок.

Вказаний договір було укладено 11.12.1996 року. Отже, щодо нього необхідно застосовувати вимоги ЦК УРСР 1963 року.

Спірний договір було укладено в письмовому вигляді, посвідчено державним нотаріусом.

Вказаний договір було підписано особисто обдарованими - ОСОБА_6 та ОСОБА_5, з одного боку, та ОСОБА_8 - з іншого.

В силу вимог ст. 44 ЦК УРСР письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

З тексту доручення від 15.11.1996 року вбачається, що ОСОБА_8 була уповноважена розпорядитися житловим будинком АДРЕСА_1, ОСОБА_11 шляхом дарування даного об'єкта ОСОБА_6 та ОСОБА_5

ОСОБА_8 втратила всі повноваження щодо укладення договору дарування з ІНФОРМАЦІЯ_7 і повинна була негайно повернути вказану довіреність.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_7, він не міг схвалити чи не схвалити угоду укладену ОСОБА_8 11.12.1996 року.

ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 достовірно знали, що ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_7. На порушення вимог ст. ст. 44, 63, 69, 70 ЦК УРСР ОСОБА_8 від імені померлого ОСОБА_11 уклала 11.12.1996 року договір дарування, відповідно до якого померлий, нібито подарував житловий будинок з надвірними спорудами в рівних частинах своїм дітям ОСОБА_6 та ОСОБА_5

У договорі дарування від 11.12.1996 року, оформленому після смерті ОСОБА_11, зазначено, що житловий будинок належить на праві особистої власності ОСОБА_11, а ще крім цього в ньому вказано, що дарувальник свідчить про те, що згаданий будинок з надвірними будівлями, до цього часу нікому іншому не проданий, не подарований, не заставлений в спорі і під забороною не перебуває. Але ОСОБА_11 не міг про це свідчити, оскільки ще до оформлення 11.12.1996 року договору дарування помер ІНФОРМАЦІЯ_7. Названий договір дарування 11.12.1996 року без усесторонньої перевірки наданих документів з грубим порушенням нотаріального законодавства, тобто без перевірки чинності повноважень представника дарителя (що вимагає п. 11 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року №18/5) був посвідчений державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Калашник Т.В., за реєстровим №3-1090.

Виходячи з наведеного, 11.12.1996 року при укладанні від імені довірителя договору дарування житлового будинку ОСОБА_8 діяла без повноважень і, оскільки ОСОБА_11 в подальшому таку угоду не схвалив, та й не міг схвалити в силу своєї смерті, вказаний договір відповідно до вимог ст. ст. 9, 41, 44, 48, 63, 69, 70 ЦК України (1963 року) та п. 11 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року №18/5 повинен бути визнаний недійсним з моменту укладення, а сторони повернуті в первісний стан.

Щодо строку позовної давності позивач зазначив, що після смерті його матері ОСОБА_10 він 19.01.2016 року подав заяву про прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса Зміївської державної нотаріальної контори Синельникова І.П. від 21.05.2016 року №955/01-31 йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями на підставі ненадання правовстановлюючих документів на вищеназваний житловий будинок з надвірними будівлями.

Таким чином, саме 21.05.2016 року із вказаної постанови він особисто та документально дізнався, що будинок його батьків належить його брату ОСОБА_6 та сестрі ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 11.12.1996 року.

Оскільки саме 21.05.2016 року він довідався про порушення його прав, вважав, що ним не було пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду із позовом про визнання договору дарування від 11.12.1996 року недійсним, оскільки дане право виникло в нього 21.05.2016 року.

Недійсність вказаного договору дарування тягне за собою наступні юридичні наслідки: державна реєстрація права власності на вказаний будинок за ОСОБА_6 та ОСОБА_5, яка була здійснена Зміївським МДП технічної інвентаризації 11.12.1996 року в книзі 2 за №234 в рівних частинах по 1/2 за кожним із них, має бути визнана недійсною та скасована у зв'язку із визнанням недійсним договору дарування.

Стосовно визнання права власності на частки у житловому будинку АДРЕСА_1 позивач зазначив, що після смерті ОСОБА_11 (ІНФОРМАЦІЯ_7) відкрилась спадщина, до складу якої належала його частка в спільному сумісному майні подружжя, а саме 1/2 ідеальна частина в будинку АДРЕСА_1. Інша 1/2 частка вказаного житлового будинку залишилась у праві власності іншого з подружжя ОСОБА_10, а саме за ОСОБА_10, хоча право власності на нього не було оформлено на неї після смерті її чоловіка.

ОСОБА_11 не складав заповіту, а отже після його смерті все належне йому майно підлягало спадкуванню за законом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (відповідно до ст. 525 ЦК УРСР). Таким чином, часом відкриття спадщини після ОСОБА_11 є ІНФОРМАЦІЯ_7.

Жоден із спадкоємців ОСОБА_11 першої черги, ні він, ні його брат ОСОБА_6, ні його сестра ОСОБА_5, ні їхня мати, дружина померлого ОСОБА_10 не надавали до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяв про прийняття спадщини, що необхідно було зробити відповідно до вимог ст. 549 ЦК Української PCP (в редакції 1963 року).

На момент смерті ОСОБА_11 в житловому будинку проживали і були зареєстровані його дружина ОСОБА_10, син ОСОБА_6 разом зі своєю сім'єю - жінкою ОСОБА_8 та дітьми.

ОСОБА_10 та ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_11 фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, та прийняли спадщину в розумінні вимог ст. 549 ЦК УРСР, оскільки були зареєстровані в ньому. Таким чином, після смерті їхнього батька його спадкове майно - 1/2 частка в праві власності на згаданий будинок, фактично було придбано шляхом спадкування за законом на підставі ст. 548, 549 ЦК УРСР ОСОБА_10 та ОСОБА_6 в рівних частках кожним. Отже, після смерті батька право власності на весь будинок розподілились таким чином: - 1/4 частка - за ОСОБА_6 за законом після ОСОБА_11; - 3/4 частки - за ОСОБА_10, із яких 1/2 - частка у спільному сумісному майні подружжя та 1/4 - у порядку спадкування за законом.

ІНФОРМАЦІЯ_8 померла ОСОБА_10 та відповідно відкрилась спадщина на належне їй майно.

Заповіт не було складено ОСОБА_10, а отже спадкування має відбуватись за законом. Після смерті ОСОБА_10 у неї залишилось троє спадкоємців першої черги, а саме діти - ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_5

На момент смерті ОСОБА_10 (ІНФОРМАЦІЯ_8), відповідно до довідки Бірківської сільської ради №805 від 26.02.2016 року, вона була зареєстрована і мешкала за адресою: буд. АДРЕСА_1, разом з дочкою ОСОБА_5 та її сім'єю, - чоловіком, дітьми та неповнолітніми онуками.

Відповідно до довідки Бірківської сільської ради, а також відповіді адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС УДМС України в Харківській області від 24.04.2017 року станом на день смерті ОСОБА_10 ОСОБА_6 не проживав разом з нею та не був зареєстрований в будинку АДРЕСА_1. Натомість, він проживав та був зареєстрований з 14.01.1998 року в будинку АДРЕСА_2, що підтверджуються відомостями, на даними адресно-довідковим бюро.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_6 не подав заяву про прийняття спадщини та не проживав на момент смерті ОСОБА_10 із останньою, він вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_10

19.01.2016 року в межах встановленого шестимісячного строку після смерті ОСОБА_10, він подав заяву про прийняття спадщини. Крім нього, ніхто інший не подавав заяв про прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Постановою державного нотаріуса Зміївської державної нотаріальної контори Синельникова І.П. від 21.05.2016 № 955/01-31 йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1, на підставі не подання заявником правовстановлюючих документів на житловий будинок з надвірними будівлями, а також, у зв'язку із тим, що вказаний будинок належить на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Таким чином, відповідно до вимог ст. 1268, 1269 ЦК України після смерті ОСОБА_10 належне їй майно (3/4 частки в праві власності на спірний будинок) було прийнято в порядку спадкування ОСОБА_9 та ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом в рівних частках по 3/8 кожному, тому за ним слід визнати право власності в порядку спадкування за законом на 3/8 частини у спадковому майні (будинку АДРЕСА_1).

Позивач ОСОБА_9 в судове засідання не з'явився, подав заяву про судовий розгляд за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Під час судового розгляду представник позивача ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_4 підтримав зазначені позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_5 та їх представник ОСОБА_7 позов не визнали, мотивуючи його недоведеністю.

В обґрунтування заперечень вказали, що їхні батьки перебували у шлюбі з 23.02.1956 року, який було зареєстровано Таранівським сільським ЗАГС. Право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за згодою батьків було оформлено на ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок, виданий виконкомом Бірківської сільської ради народних депутатів 09.09.1996 року. 10.09.1996 року проведено реєстрація права власності в Змїївському МДП технічної інвентаризації, запис в реєстровій книзі №2 за №234.

Житловий будинок, за розташований за адресою: АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_10.

ІНФОРМАЦІЯ_8 їхня мати ОСОБА_10 померла. У зв'язку зі смертю матері припинилася її процесуальна правоздатність та дієздатність. Однак, за життя вона мала у власності 1/2 частину майна, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

11.12.1996 року державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Чернолясовою Т.В. було посвідчено договір дарування, за яким ОСОБА_8, що діяла по дорученню, посвідченому виконкомом Бірківської сільської ради народних депутатів 15.11.1996 року по реєстровому № 244 за ОСОБА_11, з однієї сторони, та ОСОБА_6, ОСОБА_5, з другої сторони, склали цей договір про таке, що ОСОБА_11 подарував своїм дітям в рівних частках кожному, а ОСОБА_6 та ОСОБА_5 прийняли у дар житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1.

За клопотанням позивача від Зміївської державної нотаріальної контори були витребуванні документи, щодо посвідчення договору дарування, в яких зокрема міститься письмова згода від 15.11.1996 року ОСОБА_10, яка посвідчена виконкомом Бірківської сільської ради.

Таким чином, у будь-якому випадку посвідчене 15.11.1996 року виконкомом Бірківської сільської ради доручення від імені ОСОБА_11 стосувалось лише його 1/2 частки у спільній сумісні власності подружжя. Щодо наданою позивачем довідки Бірківськї сільської ради про зареєстрованих осіб на день смерті ОСОБА_10, в якій не зазначений, як зареєстрований ОСОБА_6, яка видана помилково, оскільки при зверненні до Бірківської сільської ради з яких підстав у паспорті на стр. 9 виданого на ім'я ОСОБА_6 в розділі "Місце проживання" стоїть штемпель з адресою реєстрацією АДРЕСА_2, рада листом від 24.11.2016 року за вих. № 1228/02-19 повідомила, що вказаний запис був внесений помилково, та дійсна адреса реєстрації повинна бути: АДРЕСА_1. Вказана обставина також узгоджується із довідкою КП "Зміївське БТІ" №1713 від 21.04.2016 року відповідно до якої будинок АДРЕСА_1 належить в рівних частинах ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 11.12.1996 року та поділ будинку між співвласниками не проводився. Отже на день смерті ОСОБА_10 разом з нею проживав та значився зареєстрованим ОСОБА_6

Враховуючи, що спірне правовідношення, а саме дату складання та посвідчення спірного договору дарування, мало місце у 1996 році на час дії ЦК УРСР в редакції 1963 року слід встановити чи була дотримана відповідна форма спірного правочину на час його складання, а не за приписами ЦК України в редакції 2004 року.

Щодо строків позовної давності вказали, що згідно п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Згідно ст. 71 ЦК УРСР в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Щодо порядку перебігу строків то в даному випадку слід керуватись ст. 261 ЦК України, оскільки на день розгляду справи ст. 76 ЦК УРСР в редакції 1963 року втратила чинність у зв'язку із втратою чинності цього Кодексу з 01.01.2004 року.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про можливість довідатись про наявність оспорюванного правочину позивач міг після смерті батька - ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7, однак такого право позивач не реалізував, і при цьому обмежень щодо реалізації такого права не мав, що свідчить про те, що позивач мав можливість довідатись, а звідси є законні підстави вважати, що строк позовної давності сплив ще 06.06.2000 року, тобто 16 років тому.

У разі, якщо суд не дійте висновку про наявність підстав для відмови у позові за недоведеністю, просили застосувати позовну давність.

Відповідачка ОСОБА_8 позовні вимоги не визнала, заперечували проти їх задоволення. В обґрунтування заперечень пояснила, що уклавши від імені померлого спірний договір дарування, вона виконала волю ОСОБА_11 Що стосується правових питань, які виникали під час укладання договору, то вона повністю покладалася на сільську раду та нотаріуса, які перевіряли всі документи і діяли відповідно до законодавства.

Представник третьої особи Зміївської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився без повідомлення причин, що не перешкоджало судовому розгляду за його відсутністю.

Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Спірним є договір дарування, посвідчений 11.12.1996 року державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Калашник Т.В., зареєстрований в реєстрі за №3-1090, згідно з яким ОСОБА_8, яка діє по довіреності від імені ОСОБА_11, подарувала рівних частках, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, а останні прийняли у дар житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1. (а. с. 86, 132, 220).

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, яке видане на підставі рішення виконкому Готвальдівської районної Ради народних депутатів №254, ОСОБА_11 був власником в цілому жилого будинку, який розташований в АДРЕСА_1 (а. с. 87, 128, 221).

Вказаний житловий будинок був прийнятий в експлуатацію після самовільно збудованої добудови, корисною площею в цілому 131,4 кв.м, в тому числі житловою 91,6 кв.м, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Бірківської сільської Ради народних депутатів Зміївського району Харківської області №102 від 18.09.1996 року. (а. с. 126).

Право власності на житловий будинок було оформлено ОСОБА_11 у період перебування у шлюбі з ОСОБА_10 (а. с. 90).

15 листопада 1996 року ОСОБА_11 видав довіреність, посвідчену виконавчим комітетом Бірківської сільської ради, якою уповноважив ОСОБА_8, яка мешкала у вказаному вище будинку, подарувати належний йому та розташований в АДРЕСА_1, житловий будинок ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у рівних частинах кожному, для чого надав їй право отримувати довідки та документи, робити від його імені заяви, розписки, та виконувати всі інші дії, пов'язані зі вказаною довіреністю (а. с. 89, 223).

Того ж числа, ОСОБА_10 надала заяву, адресовану Зміївській державній нотаріальній конторі, нотаріально посвідчену виконавчим комітетом Бірківської сільської ради, якою надала згоду на дарування її чоловіком ОСОБА_11 збудованого в період зареєстрованого шлюбу домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1, їхнім дітям ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а. с. 224).

Однак, ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_11 помер, шо підтверджується свідоцтвом про смерть (актовий запис №92) виданого виконавчим комітетом Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області від 19.01.2016 року, серія НОМЕР_1. (а. с. 8).

На момент смерті ОСОБА_11 за вищевказаною адресою були зареєстровані та проживали: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, 1960 року народження, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_16., ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_6. (а. с. 12).

З листа Зміївської державної нотаріальної контори від 10.10.2016 року вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_11 спадкова справа відсутня. (а. с. 81).

За інформацією №1713 від 21.04.2016 року, наданою КП "Зміївське бюро технічної інвентаризції", вбачається, що згідно до архівних матеріалів станом на 31.12.2012 року, житловий будинок АДРЕСА_1 належав в рівних частинах кожному: ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого Зміївською державною нотаріальною конторою 11.12.1996 року, р-р №3-1090. (а. с. 13, 54).

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно 19.01.2016 року, актовий запис №47, яке видане виконавчим комітетом Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області, серія НОМЕР_2. (а. с. 9).

19.01.2016 року Зміївською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_10 за заявою ОСОБА_9 (а. с. 83).

21.05.2016 року державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, ОСОБА_9 у видачі на його ім'я свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок в АДРЕСА_1, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_10, оскільки спадкоємець не додав правовстановлюючого документу на вищевказаний житловий будинок. (а. с. 14, 85).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Оскільки спірний договір дарування був укладений 11.12.1996 року, до цивільних правовідносин, що виникли у зв'язку з його укладання, належить застосувати норми ЦК УРСР 1963 року.

У відповідності зі ст. ст. 243, 244 ЦК УРСР 1963 року, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.

Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 2 ст. 9, ст. 10 ЦК УРСР 1963 року правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю.

Громадяни можуть відповідно до закону мати майно в особистій власності, право користування жилими приміщеннями та іншим майном, успадковувати і заповідати майно, обирати рід занять і місце проживання, мати права автора твору науки, літератури і мистецтва, відкриття, винаходу, раціоналізаторської пропозиції, промислового зразка, а також мати інші майнові та особисті немайнові права.

Статтею 41 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно ч. 1 ст. 62 ЦК УРСР 1963 року угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють.

Відповідно до ч. 1 ст. 64, п. 6 ч. 1 ст. 69 ЦК УРСР 1963 року довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Чинність довіреності припиняється внаслідок: 6) смерті громадянина, який видав довіреність, визнання громадянина недієздатним, обмежено дієздатним або безвісно відсутнім.

Отже, зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_11, припинилася чинність довіреності, виданої 15 листопада 1996 року, якою ОСОБА_11 уповноважив ОСОБА_8 на укладання від його імені договору дарування.

На момент укладання спірного договору дарування від 11.12.1996 року припинилася правоздатність ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7, а також і припинилася чинність виданої ним довіреності.

Таким чином, спірний договір дарування не відповідав вимогам закону, оскільки він був вчинений від імені особи, правоздатність якої припинилася, представником по довіреності, чинність якої припинилася.

Згідно ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Пунктами 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Згідно ст. 71 ЦК УРСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтями 74-76 ЦК УРСР 1963 року визначено, що вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Як стверджував у позовній заяві позивач ОСОБА_9, про існування оспорюваного договору дарування від дізнався лише після того, як постановою державного нотаріуса Зміївської державної нотаріальної контори Синельникова І.П. від 21.05.2016 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 матері ОСОБА_10 Та з цього часу для нього почався перебіг строку позовної давності, який ним не пропущений.

Водночас, суд не погоджується з такою позицією позивача, виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_9 входив до кола спадкоємців за законом першої черги після померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 батька ОСОБА_11, який був титульним власником домоволодіння, що було предметом оспорюваного договору дарування, і на частку у власності на яке він претендує.

Як спадкоємець першої черги, ОСОБА_9 мав право в шестимісчний строк зі дня смерті батька вчинити дії, які, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, свідчать про прийняття спадщини, для чого у нього не було перешкод.

Отже, протягом шести місяців з дня смерті свого батька ОСОБА_11 позивач ОСОБА_9 повинен був дізнатися про порушення свого права. А тому перебіг трирічного строку позовної давності для нього має рахуватися не від дня відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_10, а після закінчення шестимісячного строку на прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 батька ОСОБА_11

Відповідно до ст. 80 ЦК України, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

До пред'явлення позивачем ОСОБА_9 даного позову, закінчився строк позовної давності, і відсутні будь-які відомості щодо підстав для його поновлення, а відповідачами заявлено про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

За таких обставин, позовна заява ОСОБА_9 про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок та визнання права власності на частку житлового будинку в порядку спадкування за законом не підлягає задоволенню з підстав пропуску строку позовної давності на звернення до суду із позовом за захистом свого порушеного права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним, визнання недійсним та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок та визнання права власності на частку житлового будинку в порядку спадкування за законом, третя особа - Зміївська державна нотаріальна контора Харківської області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення, а особами, які брали участь у розгляді справи але не були присутніми в судовому засіданні - в той самий строк з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: