Справа № 646/4616/17
№ провадження 2/646/1601/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

13.11.17 року Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Теслікової І.І.,

за участі секретаря судових засідань Біляєва М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Харківський завод транспортного устаткування» про зміну підстав та формулювання звільнення, стягнення заборгованості із заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

03.07.2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного його звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України, зобов'язати відповідача протягом 3 календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до його особистої картки про його звільнення з посади інженера з ремонту 1 категорії з 25.04.2017 року за ст..38 КЗпП України за власним бажанням та видати довідку про роботу на підприємстві, стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період з 01.01.2017 року по 21.04.2017 року, судові витрати по справі покласти на відповідача та стягнути з відповідача на його користь понесені ним витрати за надання йому правової допомоги. В обґрунтування позову зазначив, що 20.01.2014 року його було прийнято на роботу на посаду інженера з ремонту 1 категорії(за сумісництвом), в енерго-ремонтне бюро №9 у ДП «Харківський завод транспортного устаткування» на підставі наказу №1 про прийняття на роботу від 20.01.2014 року, 21 квітня 2017 року його було звільнено з займаної посади наказом 65-К від 21.04.2017 року за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України на підстав доповідної начальника 70 дільниці Бражник Л.М., яка не була його керівником, відповідно до якої його не було на роботі 20 та 21 квітня 2017 року, зазначає, що в даний період він працював та виконував завдання його безпосереднього керівника в.о. головного інженера Дядика І.В.. Також позивач вказує, що з наказом про звільнення його було ознайомлено 25.04.2017 року, написану ним заяву про звільнення за власним бажанням директор підприємства підписувати відмовився, крім цього позивач зазначає, що розрахунок на день звільнення відповідачем з ним зроблено не було, хоча відповідач мав нарахувати йому заробітну плату за період з 22 по 25 квітня, та за січень 2017 року, відповідач розрахувався частково виплативши 500 гривень, за лютий та за квітень 2017 року він взагалі заробітної плати не отримував, сума заборгованості приблизно становить 4 732, 50 гривень.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, а також зазначив, що не заперечував проти заочного розгляду справи.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час повідомлявся своєчасно та належним чином шляхом направлення на адресу зазначену у позові судових повісток рекомендованою поштою, про що свідчать матеріали справи, причини своєї неявки суду не повідомив.

За таких обставин, суд вважає за можливе, з метою дотримання розумних строків розгляду справи (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року), розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами в заочному порядку.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Уст. 1 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Згідно зі ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Судом встановлено, що позивача з 20.01.2014 року було прийнято на роботу на посаду інженера з ремонту 1 категорії, з посадовим окладом 0,5 х 1450, 00 гривень, в бюро №9 у ДП «Харківський завод транспортного устаткування» на підставі наказу №1 про прийняття на роботу від 20.01.2014 року.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

21 квітня 2017 року позивача було звільнено з займаної посади наказом 65-К від 21.04.2017 року за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України на підстав доповідної записки від 21.04.2017 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул є порушенням трудової дисципліни, за що ст. 147 КЗпП передбачено притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності накладанням такого виду дисциплінарного стягнення, як звільнення. Процедура звільнення за прогул мас враховувати не лише загальні правила і порядок звільнення працівників (частина перша ст. 47, ст. 116 КЗпП), але й правила і порядок звільнення працівників з ініціативи роботодавця (ст. 43 КЗпП), а також строки застосування, правила та порядок накладання, оголошення дисциплінарних стягнень (ст. 147, ст. ст.147-1,148,149 КЗпП), а саме: звільнити працівника за прогул має право тільки орган (посадова особа), якому надано право приймати цього працівника на роботу; звільнити працівника за прогул можна лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу; звільнити працівника за прогул можна безпосередньо після здійснення прогулу, але: не пізніше місяця після виявлення цього прогулу; не пізніше шести місяців з дати здійснення прогулу; не пізніше одного місяця з дня отримання згоди профспілкового органу на звільнення.

Із змісту зазначених норм чинного законодавства та положень Постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що звільнення за п. 4ст. 40 КЗпП України допускається лише за наявності вини працівника.

В своєму позові позивач зазначає, що 20 та 21 квітня 2017 року він працював та виконував завдання його безпосереднього керівника в.о. головного інженера Дядика І.В., однак будь-яких належних доказів на підтвердження цього позивач до суду не надає.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Крім того, відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

За правилами ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1, 2-5, 7 ст. 40 і п. п. 2, 3 ст.41 цьогоКодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Але до суду не надано доказів, що позивач є членом профспілки.

Таким чином, при застосуванні до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення роботодавцем дотримано вимоги ст.ст.43,147,148,149 КЗпП України.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності;враховуючи встановлене та те, що факт прогулу не спростований, передбачена законом процедура при звільненні позивача не порушена, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Також відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Однак будь-яких доказів того, що відповідачем з позивачем не було зроблено розрахунок, а також те, що за лютий та за квітень 2017 року позивачем не отримувалася заробітна плата, за для обґрунтування суми у розмірі 4 732, 50 гривень позивачем також до суду не надано.

Таким чином, враховуючи вище викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11,60, 209, 212, 214, 215, 217, 218, 224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позову ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області шляхом подання апеляційної скарги через Червонозаводський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя - І.І.Теслікова