Справа № 300/507/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Фазикош Г.В., Собослой Г.Г.,

секретарі: Чучка Н.В.,

за участі - ОСОБА_1, представника апелянта - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Воловецького районного суду від 07 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Верхньоворітської сільської ради, третьої особи- Воловецької державної нотаріальної контори про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд до Верхньоворітської сільської ради, третьої особи- Воловецької державної нотаріальної контори про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Позовні вимоги мотивує тим, що його батько ОСОБА_4 був власником житлового будинку №66 по вул.Верховинській в с.Верхні Ворота Воловецького району Закарпатської області. 12.08.2006 року він помер, спадщину після його смерті фактично прийняла дружина ОСОБА_5 та син- позивач по справі, які постійно були зареєстровані та проживали у спадковому будинку. Звернувшись до нотаріальної контори з метою оформлення спадщини, позивач отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на ім"я спадкодавця- Лопіта ОСОБА_6 цю обставину позивач не може оформити спадщину, що відкрилась після смерті батька, тому просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з прибудинковими спорудами за №66 по вул.Верховинській (колишній №47 по вул.Леніна) в с.Верхні Ворота, Воловецького району Закарпатської області.

Рішенням Воловецького районного суду від 07 серпня 2017 року позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок та прибудинкові споруди за №66 по вул. Верховинській (колишній №47 по вул. Леніна) в с. Верхні Ворота, Воловецького району Закарпатської області.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Свідоцтвом про народження серії ІІ-ФМ №445454 від 10.05.1982 року підтверджено, що ОСОБА_1 народився 02.05.1982 року, батьком є ОСОБА_4, матір"ю- Лопіт ОСОБА_7 (а.с.17).

З будівельного паспорта на побудову господарсько-побутових споруд, виданого районним архітектором районної ради народних депутатів Закарпатської області в травні 1988 року забудівнику ОСОБА_4, мешканцю с.Верхні Ворота, вул.Леніна, 47 надано дозвіл на будівництво на своїй присадибній ділянці господарсько- побутових споруд (а.с.10-12).

Також в судовому засіданні встановлено, що 23 травня 1974 року ОСОБА_3 одружилась з гр. ОСОБА_8 (дідусем позивача), що підтверджується свідоцтвом про одруження від вказаної дати. З моменту одруження вона переїхала жити до свого чоловіка в житловий будинок № 47 с. Верхні Ворота (власником якого були батьки останнього). За час спільного проживання її чоловік отримав даний будинок в спадок, тобто став його власником. З моменту одруження вони разом з чоловіком проживали у вказаному будинку, не змінюючи місця проживання, проводили ремонт та дбали про його збереження в належному стані.

11 лютого 1986 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. В зв'язку з смертю ОСОБА_8 за ним відкрилась спадщина (ст. 525 ЦК УРСР 1963р.). На момент відкриття спадщини в спадковому будинку проживала ОСОБА_3 та син спадкодавця від першого шлюбу ОСОБА_4 (батько позивача). В управління та володіння спадковим майном фактично вступили ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які належали до першої черги спадкоємців за законом (ст. 529 ЦК УРСР 1963 р.), фактично продовжували проживати в даному будинку, вели господарство та слідкували за збереженням майна і підтриманням його в належному стані.

Такі дії спадкоємців свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР 1963р.). Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 р. для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 529 ЦК 1963р. спадкування здійснюється спадкоємцями одної черги в рівних частках.

За таких обставин домоволодіння № 47 в с. Верхні Ворота Воловецького району Закарпатської області з 11.02.1986 року вважалось належним спадкоємцям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках по 1/2.

З часу смерті ОСОБА_8 стосунки між спадкоємцями погіршились і ОСОБА_4 поділив будинок самовільно і протиправно відділивши ОСОБА_3 кімнати позначені на плані технічного паспорту цифрами 1.9 та 1.10 та зробив їй окремий вхід в дану частину будинку, проте ОСОБА_3 не відмовлялась від частини спадщини і жодних правочинів з цього приводу не укладала.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Поданням позову Позивач намагався позбавити ОСОБА_3 частки у праві власності на домоволодіння.

Оскаржуване рішення законним не являється, оскільки судом не було забезпечено повний і всебічний розгляд справи, не було з'ясовано питання про склад осіб, які повинні брати участь в справі.

Суд першої інстанції не з'ясував обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не з'ясував та не перевірив обставин стосовно того, яким чином виникло право власності на домоволодіння та на яку його частину у спадкодавця , як саме відбувалося спадкування, яким був склад спадщини, суд не з'ясував питання про коло спадкоємців та не перевірив тверджень позивача щодо відсутності окрім нього інших спадкоємців.

За приписами ЦПК України, саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, укладати мирову угоду (ст. 10 ч. З, ст. 31 ч.ч. 2, 3, ст. 60 ч. 1, ст.ст. 128, 174, 175); предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 60 ч. З, ст. 179 ч. 1).

Отже, докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються в порядку цивільного судочинства, за сукупністю яких вирішується питання про право на спадкування, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти, що тягнуть у позивача виникнення права на спадкування, мають правове значення лише якщо встановлені у справі, у якій є належний відповідач.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції не мав достатніх підстав для визнання за позивачем права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом за ОСОБА_4 із застосуванням положень ст.ст. 1220,1261,1268 ЦК України (2003p.), відповідні доводи позову не можна визнати обгрунтованими.

Отже, суд першої інстанції допустив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, судова колегія,

Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Воловецького районного суду від 07 серпня 2017 року скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Верхньоворітської сільської ради, третьої особи - Воловецької державної нотаріальної контори про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді