Справа № 369/1620/17 Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/3575/17 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 43 24.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

24 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Мережко М.В.,

суддів: Данілова О.М., Матвієнко Ю.О.,

секретар: Дрозд Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Черемшина 2012» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 березня 2017 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Черемшина 2012» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

встановила:

У лютому 2017 року ТОВ «Черемшина 2012» звернувся суді із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначало, що ТОВ «Черемшина 2012» на праві приватної власності належать приміщення, загальною площею 5811 м. кв., які розташовані за адресою м. Вишневе, вул. Червоноармійська 5.

Довідкою № 3/02-23-18 від 30 вересня 2013 року Виконавчого комітету Вишневої міської ради визначено, що за вказаною адресою розташований гуртожиток, загальною площею 5811 м. кв., який є приватною власністю ТОВ «Черемшина 2012».

01 листопада 2014 року між ТОВ «Черемшина 2012» та ОСОБА_2 був укладений Договір №719 про оренду ліжко-місць в гуртожитку.

Положеннями вказаного договору визначено, що дія Договору може бути припинена в односторонньому порядку за ініціативою Орендодавця в разі не сплати Орендарем орендної плати за два і більше місяці.

Дострокове припинення (розірвання) Договору означає втрату права на проживання в гуртожитку, у зв'язку з чим Орендар зобов'язаний у триденний термін звільнити кімнату, повернути в належному стані прийняте майно та інвентар, повністю розрахуватися з Орендодавцем. Реєстрація не є підставою для визнання права на проживання в гуртожитку.

Відповідно до п. 13 Договору його дія закінчилась 31 грудня 2015 року.

Однак, після закінчення дії Договору відповідачі продовжують мешкати в спірному приміщенні.

Станом на момент звернення до суду у відповідачів за проживання в гуртожитку за період часу з лютого 2015 року по грудень 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 38673.00 грн..

На підставі викладеного позивач просив виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 м. з гуртожитку за адресою : АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та стягнути на користь позивача судовий збір.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ТОВ «Черемшина 2012» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 березня 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ТОВ «Черемшина 2012» на праві приватної власності належать нежилі приміщення, загальною площею 5811 м. кв., які розташовані за адресою м. Вишневе, вул. Червоноармійська 5, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 06 квітня 2013 року (а.с. 5).

11 листопада 2014 року між ТОВ «Черемшина 2012» та ОСОБА_2 був укладений Договір №719 про оренду ліжко-місць в гуртожитку (а.с. 10).

Пунктом 1 Договору визначено, що відповідачу надається у строкове платне нотування три ліжко-місця в гуртожитку, яке розташовано за адресою: вул. Червоноармійська 5-в м. Вишневе.

Пунктом 5 Договору передбачено, що Орендодавець має право достроково припинити дію договору згідно з п. 9.2 Договору.

Відповідно до п. 9.2 Договору, дія Договору може бути припинена в односторонньому порядку за ініціативою Орендодавця в разі не сплати Орендарем орендної іти за два і більше місяці.

Пунктом 9.3 Договору визначено, що дострокове припинення (розірвання) договору означає втрату права на проживання в гуртожитку, у зв'язку з чим Орендар зобов'язаний у триденний термін звільнити кімнату, повернути в належному стані прийняте майно та інвентар, повністю розрахуватися з Орендодавцем. Реєстрація не є підставою для визнання права на проживання в гуртожитку.

Згідно з п. 13 Договору № 719 його дія закінчилась 31 грудня 2015 року.

Як вбачається з пояснень позивача, після закінчення дії договору відповідачі продовжують мешкати в спірному приміщенні, що не оспорювалось відповідачами у судовому засіданні.

Станом на 31 грудня 2016 року у відповідачів за проживання в кімнаті №719 за період часу з лютого 2015 року по грудень 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 38 673.00 грн., згідно з довідкою ТОВ «Черемшина 2012» (а.с. 11).

Статтею 22 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожна особа має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із Законом України «Про забезпечення та реалізацію прав мешканців гуртожитків» від 01 серпня 2013 року та відповідно до аналізу судової практики ВССУ від 01 серпня 2013 року щодо застосування цього Закону, Вищий Спеціалізований Суд України зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України №500-V1 дія цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Обставиною з якою пов'язане право на захист особи відповідно до Закону №500-V1 є правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком. У ст. 1 Закону №500-V1 обов'язковою складовою статусу мешканця гуртожитку (окрім відсутності власного житла та законної реєстрації за місцем проживання у гуртожитку), яка є обов'язковою умовою для реалізації конституційного права на житло на підставі вказаного закону є фактичне проживання протягом п'яти років за місцем реєстрації в гуртожитку.

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно у відповідача ОСОБА_2 немає на праві власності нерухомого майна(а.с. 36) .

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_2 та його родина стали проживати у названій кімнаті АДРЕСА_2, з 2009 року, і були зареєстровані, в установленому законом порядку набувши право на користування нею.

При цьому, ЖК України передбачає право користування громадянами лише жилими приміщеннями, тому вимоги про виселення відповідачів є безпідставними, оскільки на думку суду позивачем не надано доказів переведення вказаних нежитлових приміщень у житлові, тому відсутні підстави вважати жилим приміщенням кімнату АДРЕСА_2.

У матеріалах справи відсутні докази того, що сторони повідомляли одна одну про розірвання цього договору, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати його припиненим.

Виселення мешканців у гуртожитку може мати місце лише за умови, дотримання сторонами норм та наявності умов, передбачених ст. ст. 651-653 ЦК України, ст.ст. 9,108-109, 114-116 ЖК України, у тому числі, і у зв'язку із розірванням договору найму (оренди).

Сторони по справі не надали належних доказів того, що договір найму між ними розірвано, а відповідач це ігнорує і не бажає виселятися. Також не було надано доказів, що нежитлові приміщення мають статусу гуртожитку.

У даній справі вимоги про розірвання договору найму не ставилися, тому суд критично оцінює твердження позивача про те, що відповідачі мають бути виселеним з кімнати, де вони проживають.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Суд, також, при вирішенні справи враховує Рішення у справі ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, відповідно до якого «Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено (не надано належних доказів) про існування обставин, які є підставою для виселення відповідача з житлової кімнати без надання іншого житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм права оцінюються колегією суддів критично, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Твердження апелянта щодо неврахування судом обставин, що мають значення для вирішення справи, не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає ,що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Черемшина 2012» відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий М.В. Мережко

Судді О.М. Данілов

Ю.О. Матвієнко