Номер провадження: 22-ц/785/7903/17
Номер справи місцевого суду: 521/418/17
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Регіональний сервісний центр в Одеській області ТСЦ №5141, Державна податкова інспекція у Малиновському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області про стягнення грошової компенсації вартості частки в спільному майні, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року,

встановила:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що за час перебування у шлюбі з відповідачем, за спільні кошти сторонами були придбані транспортні засоби: автомобіль марки ВАЗ 21099, 2006 р.в., д/н НОМЕР_3, який зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 та автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р. в., д/н НОМЕР_1. Відповідач без її згоди відчужив автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р.в., д/н НОМЕР_1.

Посилаючись на те, що вказане майно є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, позивачка уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частки в спільному майні подружжя, за відчужений відповідачем автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р. в., д/н НОМЕР_1 14.06.2016 p., в розмірі 151410,00грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки в спільному майні подружжя за відчужений відповідачем автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2007 р.в., д/н НОМЕР_1 14.06.2016 року в розмірі 151410,00 грн. Вирішено питання судових витрат.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 через представника ОСОБА_4 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 14 вересня 2006 року між сторонами Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, був зареєстрований шлюб, актовий запис №522, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2017року шлюб між сторонами був розірваний.

За час шлюбу сторони за спільні кошти придбали автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р.в., д/н НОМЕР_1, право власності на який було зареєстровано 12 вересня 2013 року за відповідачем та видане РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області на його ім'я свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 12 вересня 2013 року, що підтверджується договором купівлі - продажу від 14 червня 2016 року.

Оскільки автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р.в., д/н НОМЕР_1, був придбаний сторонами у період шлюбу для сім'ї за їх спільні кошти, тому він вважається спільною сумісною власністю подружжя і належав сторонам на праві власності в рівних частках.

14 червня 2016року відповідач без згоди позивачки продав автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р. в., д/н НОМЕР_1 громадянину ОСОБА_5 за 40000,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу №01559/04/5142/2016.

З 24 листопада 2017 року автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р.в., зареєстрований на праві власності за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного від 24 листопада 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

З копії позовної заяви ОСОБА_3 про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 від 19 серпня 2008 року вбачається що сторони однією сім'єю не проживають, сімейні стосунки не підтримують, сумісного господарства не ведуть. Сумісного майна, яке підлягає розподілу не мають.

Тобто, на час звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, відповідач припинив шлюбні та сімейні відносини з позивачкою і однією сім'єю з нею не проживав.

Судом також встановлено, що позивачка згоди на продаж автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р. в., д/н НОМЕР_1, за 40000,00 грн. не давала.

Згідно звіту ФОП ОСОБА_7 №01802 про визначення ринкової вартості автомобіля, VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р.в., д/н НОМЕР_1, ринкова вартість вказаного автомобіля станом на 05 липня 2017року складає 302820,00 грн.

Отже, дійсна вартість спірного автомобіля становить 302820,00 грн. Належних доказів, які б спростовували встановлені обставини апелянтом до суду не надано.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-612 цс 15 від 01 липня 2015 року, яка згідно 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в пунктах 23 і 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) передбаченост.63 СК України.

Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

У відповідності до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Посилання скарги на те, що отримана відповідачем за договором купівлі-продажу грошова сума в розмірі 40000,00 грн. була витрачена в інтересах сім'ї та надання згоди позивачки на укладення договору купівлі-продажу спірного автомобіля є недоведеними.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

О.С.Комлева

Ю.І.Кравець