АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/5921/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1502/К/17 суддя Кобеляцька-Шаховал І.О.
Категорія - 20 (І) Доповідач - Барильська А.П.
У Х В А Л А

Іменем України

15 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Барильської А.П.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар: Кислиця І.В.

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 -ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення строку позовної давності, визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поновлення строку позовної давності, визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та вселення.

В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1, яку він за договором купівлі-продажу від 04 жовтня 2011 року відчужив відповідачу ОСОБА_2, з якою він перебував у фактичних шлюбних відносинах з 2009 року по 2012 рік - до виїзду відповідача за межі України.

Послався на те, що договір купівлі-продажу ним було укладено на пропозицію відповідача з метою уникнення можливості арешту квартири у зв'язку із стягненням з нього аліментів на утримання повнолітньої доньки.При цьому, цей договір було укладено фіктивно, без мети настання обумовлених ним правових наслідків, про що свідчить те, що після укладення договору він продовжував проживати в квартирі, користуватися нею та сплачувати житлово-комунальні послуги. Влітку 2012 року відповідач покинула позивача та виїхала за межі України.

Однак 03.08.2015 року відповідач повернулася до м. Нікополя, змінила замки на вхідних дверях квартири та вивезла його речі з квартири, чим порушила його право на житло.

За таких обставин, просив суд поновити строк позовної давності для звернення до суду, визнавши причини його пропуску поважними; визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ним та ОСОБА_2 від 04.10.2011 року недійсним; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1; вселити його в квартиру АДРЕСА_1; стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

РішеннямНікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосуванням норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення заявлених ним позовних вимог. Вважає, що суд не врахував доведеність фіктивності укладеного договору поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, факту його проживання в спірній квартирі та виселення з неї відповідача, користування квартирою та сплату ним комунальних послуг. Також зазначив, що суд невірно застосував ст. 261 ЦК України, залишивши поза увагою, що про порушення своїх прав він дізнався у серпні 2015 року, а вже 10.08.2015 року звернувся до суду з позовом з приводу захисту порушеного права. Крім того, вважає, що суд жодним чином не мотивував підстав відмови в задоволенні позовних вимог щодо його вселення до квартири, в якій він проживавав до 03.08.2015 року, є в ній зареєстрованим, іншого житла не має та має в ній власні речі.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість наведених в ній доводів, просив суд відхилити апеляційну скаргу, залишивши без змін рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 жовтня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажуквартири № 15, житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 31,1 кв.м, що розташована у будинку АДРЕСА_1 Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Маєвською О.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1171 (а.с. 6).

Підставою звернення ОСОБА_1 з позовом про визнання укладеного договору купівлі-продажу недійсним, стала на його думку, фіктивність укладеного договору.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України та виходив з відсутності підстав для визнання укладеного правочину недійсним, оскільки доказів в підтвердження того, що договір купівлі-продажу квартири було укладено без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, позивачем не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Разом з тим, у таких справах тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача, який повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

При цьому, судам необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1873цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Зі змісту укладеного 04.10.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 вбачається, що під час його укладення між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних його умов та підтверджено дійсність намірів сторін.

Так, відповідно до п. 11 зазначеного договору сторони стверджують, що договір цей не носить характеру мнимої угоди і відповідає дійсним намірам сторін створить для себе юридичні наслідки. Сторони стверджують що це правочин вчинено ними за власним бажанням (задля уникнення будь-якого судового спору), та діють вільно, цілеспрямовано і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-кого примусу, як фізичного, так і психічного, не порушують прав третіх осіб, бажають реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, викладених у цьому правочині, діючи без впливу, обману, за відсутності впливу тяжкої обставини та обставини, що спонукають вчинити цей правочин на вкрай невигідних умовах, у сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов цього правочину, вони однаково розуміють значення цього правочину, та умови та його правові наслідки та стверджують, що він не є фіктивним та удаваним.

Умовами договору підтверджено, що продаж квартири вчинено за 41000,00, які особисто одержані продавцем при підписанні цього договору. Факт повного розрахунку за квартиру підтверджено сторонами (п.5 договору).

Також судом встановлено, що договір укладено у належній формі, підписано обома сторонами та нотаріально посвідчено, й на виконання його умов передано майно.

Окрім того, придбана квартира 17.10.2011 року зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав, виданим Комунаьним підприємством «нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 7).

Таким чином, умови укладеного договору та сукупність вчинених дій сторін договору вказує на відповідність їх волевиявлення внутрішній волі та спрямованість їх наміру на настання правових наслідків обумовлених цим договором.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом та заявляючи вимогу про визнання правочину недійсним, з підстави, передбаченої ст. 234 ЦК України, ОСОБА_1, в порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України, жодних доказів в підтвердження того, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення, суду першої інстанції не надав. Не надано позивачем таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Отже встановивши, що оспорюваний правочин за формою та змістом відповідає положенням діючого законодавства, нерухоме майно, яке є його предметом передано ОСОБА_2, яка його придбала, й зареєстровано за нею на праві власності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність обставин, передбачених ст. 234 ЦК України, у діях учасників договору купівлі-продажу від 04.10.2011 року, з чим повністю погоджується колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що він продовжував проживати в квартирі і в нього залишилися в цій квартирі особисті речі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у відповідності до п.8 укладеного договору купівлі-продажу передбачено, що продавець повністю звільнив квартиру для безперешкодного користування нею покупцем.

Надані ж позивачем суду на підтвердження його доводів копії квитанцій за кінець-2013 року-початок 2014 року про сплату за електроенергію та газ за адресою: АДРЕСА_1, не свідчать про його постійне користування житлом та сплату комунальних послуг в повному обсязі.

Крім того, за фактом проживання в квартирі інших осіб, ОСОБА_2 зверталася до Нікопольського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, що підтверджується висновком про результати розгляду її звернення від 06.08.2015 року (а.с. 59-60).

Доводи ж апеляційної скарги про те, що відповідач виселилася з квартири та не проживала в ній не можуть свідчити про фіктивність укладеного правочину, оскільки обрання місця проживання особою це її конституційне право, реалізація якого не впливає на дійсність її намірів при вчиненні будь-якого правочину.

Не може погодитися колегія суддів й з доводами апеляційної скарги позивача про неврахування судом пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яким судом першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, надана правова оцінка в ухваленому рішенні.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення ст. 261 ЦК України і невірне визначення початку строку позовної давності правового значення не мають, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача за недоведеністю.

Спростовуються доводи апеляційної скарги позивача про не обґрунтування судом свого висновку про відмову в задоволенні його вимог про вселення в квартиру. Враховуючи те, що судом відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання правочину недійним то підстави для застосування заявлених позивачем наслідків його недійсності - відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Ухала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: