Придніпровський районний суд м.Черкаси
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 711/8724/15-ц

Провадження 4-с/711/78/17

01 серпня 2017 року

Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі

головуючий суддя: Дунаєв С.О.

при секретарі: Нарадько Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області ОСОБА_2 про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

Представник заявниці - ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності, - звернувся до суду 11.07.2017р. зі скаргою, в якій просив визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Центрального ВДВС м. Черкаси ОСОБА_2 від 31.10.2016р. про відкриття виконавчого провадження №52779226 на суму боргу 29578,79грн..

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржувана постанова винесена неправомірно, оскільки примусового виконання рішення суду фактично не відбувалось, а відтак відсутні підстави для стягнення виконавчого збору на таку суму.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник підтримали скаргу та просили її задовольнити.

Представник Центрального ВДВС м. Черкаси ОСОБА_4 заперечувала проти скарги та пояснила, що підставою для винесення оскаржуваної постанови були матеріали виконавчого провадження №34622788, в межах якого були винесені постанова від 01.10.2014р. про стягнення виконавчого збору в розмірі 30811,88грн та постанова від 26.10.2016р. про закінчення ВП №34622788, якою виділено в окремо виконавче провадження постанову про стягнення виконавчого збору. Зауважила, що зазначені рішення державного виконавця є правомірними і ніким не оскаржувались, а відтак постанова від 31.10.2016р. була винесена на виконання законних і правомірних вимог інших рішень державного виконавця. Просила відмовити у скарзі в повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали скарги та виконавчих проваджень №34622788 та №52779226, суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

27.05.2010р. суд ухвалив рішення, яким стягнув солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованість за кредитним договором №014/2061/2/20046 від 16.07.2008р. в розмірі 306298,81грн та судові витрати в сумі 1820грн, а всього 308118,81грн. На виконання даного рішення суду 01.07.2010р. виданий виконавчий лист.

08.10.2012р. державним виконавцем на підставі заяви ПАТ «Ерсте Банк» відкрито виконавче провадження №34622788 в частині стягнення заборгованості в розмірі 308118,81грн з солідарного боржника ОСОБА_1.

Натомість ще до відкриття ВП №34622788, а саме 19.07.2011р., на виконання зобовязання, встановленого рішенням суду, ОСОБА_5 сплатив ПАТ «Ерсте Банк» суму коштів в розмірі 247104,10грн /а.с.5/.

У звязку з невиконанням рішення суду в добровільному порядку в повному обсязі було розпочато примусове його виконання.

01.10.2014р. державним виконавцем було винесено постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в розмірі 30811,88грн.

Під час здійснення заходів примусового виконання в межах ВП №34622788 з ОСОБА_6 було в стягнуто 50грн витрат виконавчого провадження, 1233,09грн виконавчого збору та частково основний борг перед стягувачем.

26.10.2016р. ВП №34622788 було закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» у звязку з фактичним повним виконанням рішення суду боржником. Підставою для закінчення ВП стала заява стягувача про відсутність заборгованості за кредитним договором №014/2061/2/20046 від 16.07.2008р.. Цією ж постановою державним виконавцем прийнято рішення про виділення в окреме виконавче провадження постанови про стягнення виконавчого збору на суму, що залишилась не стягнутою з ОСОБА_1.

31.10.2016р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття ВП №52779226 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору в сумі 29578,79грн.

Не погоджуючись із діями державного виконавця щодо суми виконавчого збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1, остання звернулась до суду з даною скаргою.

Отже між боржником виконавчого провадження та державним виконавцем існує спір щодо визначення розміру виконавчого збору, який підлягає стягненню у звязку із здійсненням примусового виконання рішення суду.

Надаючи оцінку доводам скарги суд виходить з наступного.

Відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина гарантується (стаття 1, частина друга статті 3, частини перша, третя статті 8).

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст.1291 Конституції України, ст.14 ЦПК).

Згідно ст.1 Закону №606-XIV«Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Аналіз вищезазначених норм свідчить, що механізмом забезпечення обовязковості судових рішень в Україні є інститут примусового виконання, який забезпечує реалізацію судового захисту прав та інтересів учасників суспільних правовідносин. При цьому виконавче провадження має здійснюватись на засадах верховенства права, законності, справедливості, неупередженості та обєктивності, оскільки ці принципи є ознаками правової держави.

Умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюються Законом України від 02.06.2016р. №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII), який набрав чинності 05.10.2016р., а до цього часу застосовувались норми Закону України від 21.04.1999р. №606-XIV «Про виконавче провадження» (далі Закон №606-XIV).

Відповідно до ст.25 Закону №606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Статтею 27 Закону №606-XIV передбачено, що уразі ненадання боржником у строки, встановлені ч.2 ст.25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення (ч.1 ст.27).

У разі якщо при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно та кошти боржника, боржник за погодженням з державним виконавцем має право у строк до початку примусового виконання рішення реалізувати належне йому майно чи передати кошти в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом (ч.2 ст.27). У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються (ч.3 ст.27).

Відповідно до ст.28 Закону №606-XIV уразі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч.2 ст.25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом (ч.1 ст.28).

Виконавчий збір не стягується, зокрема, у разі перерахування коштів стягувачу у випадку, передбаченому ч.2 ст.27 цього Закону, та у разі виконання рішень у порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (ч.2 ст.28).

У разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору (ч.6 ст.28).

У разі виконання рішення, за яким закінчився строк для його самостійного виконання, але судом встановлено відстрочку чи розстрочку виконання рішення, виконавчий збір стягується в порядку, встановленому цим Законом, шляхом виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження (ч.7 ст.28).

Аналіз вищезазначених норм закону свідчить, що виконавчий збір є одним із заходів примусового стимулювання боржника до виконання рішення суду в добровільному порядку і підлягає стягненню лише у випадку відсутності добровільного виконання такого рішення з боку боржника. При цьому визначальним є саме добровільність виконання боржником свого зобовязання, тобто таке виконання зобовязання може мати місце або до відкриття виконавчого провадження або протягом строку, встановленого державним виконавцем для його добровільного виконання. В іншому випадку боржник зобовязаний сплатити виконавчий збір.

Отже стягнення виконавчого збору повязане із поведінкою боржника щодо порядку виконання ним рішення суду, а відтак його розмір має визначатись залежно від суми, що підлягає стягненню в примусовому порядку за виконавчим документом, а не від розміру грошового зобовязання, визначеного відповідним рішенням суду, на підставі якого виданий виконавчий документ.

Зазначений висновок узгоджується і з положеннями Закону №1404-VIII, відповідно до якого виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що, зокрема, фактично стягнута за виконавчим документом (ч.2 ст.27 Закону).

В судовому засіданні встановлено, що на момент відкриття ВП №34622788 рішення суду від 27.05.2010р. було добровільно виконано боржниками на суму 247104,10грн, а отже примусовому стягненню підлягала сума в розмірі 61014,71грн. Саме із зазначеної суми необхідно визначати розмір виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника і складає 610,15грн.

Натомість, державний виконавець на зазначені обставини уваги не звернув, а тому 01.10.2014р. виніс постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 30811,88грн. Разом з тим, на момент винесення такої постанови державному виконавцеві не було відомо про обставини добровільного виконання рішення суду, а відтак стверджувати про очевидну неправомірність такої постанови не можна.

Проте, під час здійснення примусового виконання рішення суду в рамках ВП №34622788 і на момент його закінчення державному виконавцеві вже було відомо про обставини виконання рішення суду, а відтак він мав здійснити правильний обрахунок виконавчого збору, що підлягає стягненню з боржника.

В рамках ВП №34622788 з боржника на відшкодування виконавчого збору було стягнуто 1233,09грн, а отже станом на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження (26.10.2016р.) за боржником не було заборгованості із сплати виконавчого збору, а тому підстави для відкриття виконавчого провадження №52779226 були відсутні.

Доводи представника виконавчої служби, стосовно того, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 01.10.2014р. ніким не оскаржувалась, а тому є обовязковою для примусового виконання є необґрунтованими. В цьому контексті слід зауважити, що рішення щодо наявності заборгованості зі сплати виконавчого збору приймається державним виконавцем на момент закінчення виконавчого провадження з урахуванням всіх обставин його здійснення. Отже у державного виконавця не було перешкод для встановлення обставин, які свідчать про те, що виконавчий збір в рамках ВП №34622788 вже в повному обсязі стягнутий з боржника, а тому відсутні підстави для відкриття окремого виконавчого провадження.

Необґрунтованими є і доводи представника виконавчої служби щодо того, що боржник не оскаржував постанову від 26.10.2016р. про закінчення ВП №34622788, якою державний виконавець визначив необхідність виділення в окреме виконавче провадження постанови про виконавчий збір. Наявність такої постанови також не покладає на державного виконавця безумовного обовязку відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору, оскільки, як свідчить аналіз змісту ч.3 ст.40 Закону №1404-VIII, єдиною правовою підставою, яка покладає на державного виконавця обовязок не пізніше наступного дня з дня закінчення виконавчого провадження винести постанову про стягнення виконавчого збору та розпочати процедури її примусового виконання є наявність непогашеного зобовязання зі сплати виконавчого збору.

Варто також звернути увагу, що ВП №34622788 на момент його закінчення перебувало у провадженні державного виконавця Коробкової Г.О. і саме ця особа виносила постанови про закінчення ВП №34622788 і про відкриття ВП №52779226, а тому не могла не знати про обставини, викладені вище.

Згідно ч.2 ст.387 ЦПК у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Беручи до уваги, що оскаржувана постанова державного виконавця винесена без належних правових підстав, а відтак не відповідає ознакам об'єктивності і законності, то вимоги скарги підлягають до задоволення в повному обсязі

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.387 Цивільно-процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірною і скасувати постанову державного виконавця Центрального ВДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області ОСОБА_2 від 31.10.2016р. про відкриття виконавчого провадження №52779226 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору в сумі 29578,79грн.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з моменту отримання копії ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: ОСОБА_7