Справа № 341/1825/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1220/2017
Головуючий у 1 інстанції Мула О. Д.
Суддя-доповідач Бойчук
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Проскурніцького П.І., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Деліївської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, третьої особи ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди за апеляційною скаргою Деліївської сільської ради на рішення Галицького районного суду від 15 червня 2017 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Галицького районного суду від 15 червня 2017 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до Деліївської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, третьої особи ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі та посаді Головного бухгалтера Деліївської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області з 15 червня 2017 року.

Стягнуто з Деліївської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 37 822 (тридцять сім тисяч вісімсот двадцять дві) грн. 80 коп., з яких:

-заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 вересня 2016 року по 14 червня 2017 року включно в розмірі 29 822 (двадцять девять тисяч вісімсот двадцять дві) грн. 80 коп.

-моральну шкоду в розмірі 3 000 (три тисячі) грн.

-витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 (пять тисяч) грн..

Відмовлено в позові ОСОБА_1 до Деліївської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, третьої особи ОСОБА_2 в частині вимог щодо стягнення заборгованість по заробітній платі за період 01 серпня 2016 року по 07 вересня 2016 року в розмірі 6 682 грн. 77 коп.

Стягнуто з Деліївської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області 1 653 (одну тисячу шістсот пятдесят три) грн. 60 коп. судового збору,

На дане рішення суду першої інстанції Деліївська сільська рада подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення прийняте з неповним встановленням судом обставин справи, та неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи, неправильно і неповно досліджено докази та їх оцінка, що призвело до невідповідності висновків суду.

Апелянт не погоджується з позицією суду та вважає що самовільне використання без погодження власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки вважається прогулом.

Позивачка зверталась до Голови Деліївської сільської ради ОСОБА_2 із заявою про надання чергової відпустки за відпрацьований період з 2015 по 2016 рік в кількості 22 календарних дні з 06.09.2016 року.

Апелянт вважає, що ОСОБА_1 звернулась з проханням про надання відпустки з 6.09.2016 з того ж робочого дня 6 вересня 2016 року, це підтверджує те, що вона завчасно не погодила з Головою сільської ради дане питання.

Як вбачається з табеля обліку за травень 2016 року, позивачка у травні у відпустку не виходила, жодних доказів про погодження з керівником другої половини відпустки на вересень 2016 року суду не надано.

Апелянт зазначає, що розпорядження про надання відпустки з 06.09.2016 року не було, з таким розпорядженням позивачка ознайомлена не була та не підписувала його, що було підтверджено нею у судовому засіданні, тому це свідчить про те, що позивачка неправомірно не вийшла на роботу 07.09.2016року, 08.09.2016 року та самовільно використала чергову відпустку без погодженням із Головою сільської ради ОСОБА_2

Рішенням другої сесії сьомого скликання Деліївської сільської ради від 25.12.2015 року затверджено графік відпусток працівників на 2016 рік, згідно якого ОСОБА_1 для відпустки було відведено квітень 2016 року. Позивачка дану відпустку не використала, про що відповідачем на підтвердження суду була надана довідка (а.с.55) про те, що позивачка в квітні 2016 року за графіком у відпустці не перебувала. Проте, суд, посилаючись на вищевказану довідку, неправильно встановив, що їй таку відпустку не було надано.

Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначає, що позивачка до дисциплінарної відповідальності раніше не притягалась, однак, представником відповідача у судовому засіданні зверталась увага суду на недобросовісне виконання позивачкою своїх обовязків у минулому та неодноразове притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

Судом першої інстанції не було взято до уваги, що позивачка вперше після звільнення прибула до Деліївської сільської ради на своє колишнє робоче місце 04 жовтня 2016 року о 15:00 год, про що свідчить акт про знищення компютерних програм та привласнення майна сільської ради ОСОБА_1 від 04.10.2016 року. В цей же день їй було запропоновано надати пояснення з приводу поважності причин своєї відсутності на роботі 02,07,08 вересня 2016 року, проте, як зазначено в акті, позивачка нічого не пояснила.

Щодо стягнення моральної шкоди в сумі 10 000 грн, то апелянт вважає, що доказів наявності такої шкоди в матеріалах справи немає, протиправність дій роботодавця не обґрунтовано, наявність причинного звязку між шкодою і діянням роботодавця не доведена, а тому немає правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників. перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що отримання працівником ОСОБА_1 щорічної відпустки у вересні 2016 року було зумовлене необхідністю виїзду за кордон, тобто інтересами працівника. Обєктивних причин неможливості надання відпуски у бажаний період, що було зумовлено інтересами установи, відповідачем не доведено.

Однак, до такого висновку суд першої інстанції прийшов передчасно, без належного дослідження зібраних у справі доказів та пояснень сторін, що призвело до порушення вимог матеріального і процесуального права і неправильного вирішення спору по суті.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 04 березня 2003 року прийнята на роботу у Деліївську сільську раду Галицького району Івано-Франківської області на посаду спеціаліста, що доводиться копією розпорядження (а.с. 32). Станом на вересень 2016 року працювала на посаді головного бухгалтера.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до ст. 79 КЗпП України, черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Відповідно до ч. 3 ст. 80 КзПП України, у разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом.

Рішенням сесії Деліївської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області від 25 грудня 2015 року затверджено графік відпусток працівників сільради. За графіком, відпустка ОСОБА_1 запланована на квітень 2016 року (а.с. 34-35).

В квітні 2016 року, тобто за графіком, ОСОБА_1 щорічної відпустки не надано, що стверджується довідкою Деліївської сільської ради (а.с. 55).

06 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до сільського голови с. Деліїв ОСОБА_2 з заявою про надання чергової відпустки з цього ж таки 06 вересня 2016 року (а.с. 10). Сільським головою не погоджено надання такої, про що було відомо ОСОБА_1 Остання така цього ж дня, 06 вересня 2016 року, звернулась до голови Галицької районної ради ОСОБА_4 з заявою, по суті скаргою, на дії сільського голови ОСОБА_2 щодо погодження надання відпустки.

07 та 08 вересня 2016 року ОСОБА_1 була відсутньою на робочому місці, що підтверджується табелем обліку робочого часу (а.с. 33), актами (а.с. 80,81).

Розпорядженням сільського голови ОСОБА_2 від 08 вересня 2016 року ОСОБА_1 звільнена з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули 02, 07, 08 вересня 2016 року.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" N 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом відгулів, чергової відпустки вважається прогулом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні правильно зазначив, що самовільне використання відпустки без погодження з уповноваженим органом є прогулом,однак зазначив, що отримання відпустки саме з цього дня було зумовлене необхідністю її виїзду за кордон, тобто інтересами працівника.

Однак, в засіданні апеляційного суду сільський голова с. Деліїв Галицького району ОСОБА_2 ствердив, що перед цим сам у серпні 2016 року перебував у відпустці і за час його відсутності не було вирішено ряд фінансово-господарських питань, які потребували обовязкової участі головного бухгалтера, яка у сільській раді за штатним розкладом є одною, тому не міг погодити надання такої відпустки позивачці поза графіком саме з 06 вересня 2016 року.

З огляду на вищенаведене, у суду першої інстанції не було підстав вважати, що в даному випадку слід врахувати особисті інтереси працівника, оскільки такі інтереси слід враховувати саме при складанні графіків відпусток відповідно до норми ст. 79 КзПП України.

Суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що ОСОБА_5 була відсутньою на роботі у відповідача 02 вересня 2016 року, 07 та 08 вересня 2016 року без поважних причин, що є прогулом, тому її правильно звільнено відповідачем з роботи за п. 4 ст. 40 КзПП України.

Не підлягають до задоволення і інші позовні вимоги позивачки, які є похідними від позову про поновлення на роботі, тому у їх задоволенні слід відмовити за їх безпідставністю.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про поновлення на роботі позивачки та часткове задоволення інших позовних вимог суперечить вимогам матеріального і процесуального права, тому оскаржуване рішення не може залишатися в силі і його слід скасувати з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Деліївської сільської ради задовольнити.

Рішення Галицького районного суду від 15 червня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до Деліївської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, третьої особи ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_6

ОСОБА_7