Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/9284/15-ц

Провадження № 2/185/704/17

18 липня 2017 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Бабій С.О., при секретарі судового засідання Шмик К.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

21.08.2015р. (як вбачається із відбитка штемпеля установи звязку на конверті поштового відправлення, а.с.24) позивач ПАТ «Комерційний банк «Південкомбанк» звернулось до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1, яким просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 254 від 28 грудня 2007 року у розмірі 197081,82 доларів США та пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування кредитом у розмірі 378 721 грн. 50 коп., у тому числі поточної заборгованості за кредитом 63162,91 доларів США, простроченої заборгованості за кредитом 34980,22 доларів США, поточної заборгованості з оплати процентів за користування кредитом 1208,64 доларів США, простроченої заборгованості з оплати процентів за користування кредитом 97730,05 доларів США, а також пеня за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування кредитом 367333 грн. 25 коп. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 28 грудня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №254, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 100000 доларів США зі сплатою 14,5 % річних та з кінцевим терміном повернення кредиту 28 грудня 2020 року. Позивач свої зобовязання по наданню кредиту виконав в повному обсязі. Однак, ОСОБА_1 не виконав належним чином умови договору, тому станом на 11 серпня 2015 року за кредитним договором виникла заборгованість у сумі 197081,82 доларів США та 367333 грн. 25 коп., яку позивач просить достроково стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 року позов було задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» заборгованість за кредитним договором № 254 від 28 грудня 2007 року у розмірі 197081,82 доларів США та пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування кредитом у розмірі 367 333 грн. 25 коп., з яких: поточна заборгованість за кредитом 63162,91 доларів США, прострочена заборгованість за кредитом 34980,22 доларів США, поточна заборгованість з оплати процентів за користування кредитом 1208,64 доларів США, прострочена заборгованість з оплати процентів за користування кредитом 97730,05 доларів США, пеня за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування кредитом 367333 грн. 25 коп.

28.11.2016 року ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області заочне рішення від 14.12.2015 р. скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Представником позивача ОСОБА_2 було подано заяву про слухання справи без участі представника банку з підтриманням позовних вимог (а.с.49).

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність та недоведеність. Також надала письмові заперечення на позов (а.с.104-106).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши докази на належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, враховуючи наступне:

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення.

Як слідує із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способами, передбаченими цим Кодексом та іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач, як на підставу позовних вимог посилається на те, що 28 грудня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №254, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 100000 доларів США зі сплатою 14,5 % річних та з кінцевим терміном повернення кредиту 28 грудня 2020 року та наявні підстави для його дострокового стягнення.

За клопотанням відповідача від 29.05.2017 р. (а.с. 127) ухвалою суду від 31.05.2017 р. (а.с.140-141) у позивача було витребувано оригінал договору іпотечного кредитування фізичної особи в національній та іноземній валюті №254 від 28 грудня 2007 року, укладений між ВАТ КБ «Південкомбанк» та ОСОБА_1, із усіма додатковими угодами до нього, укладеним на даний час, якою також визначено, що докази, які вимагає суд, направляються до суду безпосередньо у строк до 27.06.2017 року.

23.06.2017 р. (як вбачається із відбитка штемпеля установи звязку на конверті поштового відправлення, а.с.152) позивач на виконання ухвали суду направив до суду оригінал договору іпотечного кредитування фізичної особи в національній та іноземній валюті №254 від 28 грудня 2007 року, укладений між ВАТ КБ «Південкомбанк» та ОСОБА_1. Відповідно до опису вкладення до цінного листа (а.с.151) вказаний договір іпотечного кредитування фізичної особи в національній та іноземній валюті №254 від 28 грудня 2007 року на 4 аркушах.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти в письмовій формі.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положенням ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Суд також враховує приписи ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за якими договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6)умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Сам факт надання позивачем відповідачу 28 грудня 2007 року грошових коштів у сумі 100 000, 00 доларів США, на переконання суду, належним чином підтверджується копією заяви на видачу готівки № 293 від 28.12.2007 р. та випискою по особовому рахунку відповідача за період з 28.12.2007 по 28.12.2007 р. (а.с.9, 23). У відомостях про зміст операції (призначення платежу) зазначено «Надання кредиту згідно кред.дог. за № 254 від 28.12.2007 р. Без ПДВ», що дозволяє суду дійти висновку про те, що між позивачем та відповідачем дійсно мав бути 28.12.2007 р. укладений кредитний договір за № 254. Наданий позивачем оригінал договору іпотечного кредитування фізичної особи в національній та іноземній валюті №254 від 28 грудня 2007 року, а також варті (на 4 арк.) відповідає за такими критеріями як дата підписання, номер та сума договору.

Одночасно, позивачем не було надано суду оригіналів додатків №№ 1-3 до договору, які відповідно до умов п.8.10 договору до нього мають додаватися, а саме графіку погашення кредиту, вартість усіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань, які повязані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, вартість усіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту в процентному та в грошовому виразі (а.с.164). У судовому засіданні представник відповідача заперечував підписання вказаних додатків до кредитного договору і стверджував про передачу всіх документів щодо кредиту позивачу.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України, письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Відтак, належних доказів того, що договір іпотечного кредитування фізичної особи в національній та іноземній валюті №254 від 28 грудня 2007 року дійсно було між сторонами укладено, та строк повернення позики настав, позивачем не надано.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позивач вказує, що 11 квітня 2013 р. відповідачу направлена банківська вимога № 09/08-1-714, якою запропоновано сплатити заборгованість протягом 30 днів з моменту отримання даної вимоги, та вимога повернулась позивачу з відміткою Укрпошти «повернення за закінченням терміну зберігання». Копія такої вимоги надано позивачем (а.с.16), проте будь-які докази як направлення її відповідачу, так і зворотнього повернення поштового відправлення позивачем не надано.

Оцінюючи доводи відповідача, викладені у письмових запереченнях від 28.03.2017 р. (а.с.104-106), суд виходить із наступного. Так, відповідач вказує, що 28 грудня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №254, строком з 28 грудня 2007 року по 28 грудня 2020 року, з процентною ставкою за користування кредитом 14,5 % річних, відповідно до якого Банк надав Відповідачу в тимчасове користування довгостроковий кредит у розмірі 100000 доларів США на придбання обєктів нерухомості, які буде введено в експлуатацію в майбутньому ТОВ «ТРІАДА», а саме на квартиру №45 та №46 в будинку №8-В по вул. Черняховського в м. Макіївка. Вказані обєкти передано якості забезпечення виконання зобовязань відповідача щодо погашення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісії, суми неустойки, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, за договором іпотеки № 228/К/254 від 28 грудня 2007 року та договором іпотеки № 229/К/254 від 28 грудня 2007 року. Позивач умисно не зазначив та не надав до укладеного Договору, Іпотечні договора №228/К/254 від 28.12.2007року та № 229/К/254 від 28 грудня 2007 року, згідно яких Іпотекодавець ОСОБА_1, передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Позичальником зобовязань за Кредитним договором, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавецем вказані предмети іпотеки. В п. 2.2Договору зазначено, що моментом надання Кредиту вважається день зарахування Кредиту на поточний рахунок 0363 в ВАТ КБ «ПІВДЕНКОМБАНК», але документів підтверджуючих зарахування кредиту не надано, так як грошові кошти були перераховані ТОВ «ТРІАДА», через особовий рахунок ОСОБА_1

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта №80690810 від 18.02.2017року, до теперішнього часу на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 існує обтяження-заборона на нерухоме майно, зареєстроване приватним нотаріусом ОСОБА_4 за іпотечними договорами (копії додаються).

Крім того, в п.5.1 укладеного Кредитного договору №25428 від грудня 2007 року, зазначено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання своїх зобовязань за цим Договором у разі настання та дії обставин, що знаходяться поза межами контролю Сторін, та які Сторони не могли передбачити або запобігти. До таких обставин за цим Договором належать:військові дії, незалежно від факту оголошення війни, повстання, стихійні лиха. Оскільки квартира АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 знаходяться на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей, вважає неправомірною вимогу позивача про дострокове стягнення з відповідача заборгованості. Також відповідач просить відмовити у позові з мотивів спливу позовної давності, оскільки кінцевим терміном погашення заборгованості було 28.12.2020 року, останній платіж за кредитним договором, було здійснено у квітні 2008 року. Отже, строк позовної давності сплив у квітні 2011 року. Крім того, Позивач у своєму позові зазначає, що про зазначене було відомо у квітні 2013року, але звернувся до суду з позовом тільки 26 серпня 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку для пред'явлення позову.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, при цьому згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього Кодексу (а саме перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок).

Проте, за ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

За договором про надання банківських послуг (кредитний договір), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 18.06.2014 (справа N 6-61цс14), від 17.09.2014 (справа № 6-95цс14), від 01.10.2014 (справа №6-133цс14), від 22.10.2014 (справа №6-127цс14).

Останній платіж у сумі 1 637, 00 доларів США був здійснений на користь позивача відповідачем 19.09.2008. р (а.с.18). З огляду на те, що п.2.6.договору іпотечного кредитування фізичної особи в національній та іноземній валюті №254 від 28 грудня 2007 року йдеться про те, що сплата процентів та кредиту здійснюється у валюті кредиту щомісячнодо 20 числа місяця наступного за звітним, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі, на рахунок позивача згідно графіку (при його наявності), а позивач звернувся до суду із позовом лише 21.08.2015 р., підстав застосування наслідків спливу позовної давності до вимог відповідача, які виникли станом на 21.08.2012 р., суд не вбачає, оскільки позивачем не було надано суду графіку погашення кредиту, а відтак у суду не має підстав вважати, що відповідачем допущено прострочення тих чи інших періодичних платежів, а відтак має місце порушення прав позивача та початок обчислення позовної давності щодо певних періодичних платежів. Кінцевий строк повного погашення кредиту, як визнано сторонами, було визначено 28 грудня 2020 року, а доказів його дострокового настання позивачем не надано.

Аналогічно суд оцінює підстави для застосування наслідків спливу скороченої позовної давності щодо пені, яку позивач розраховує за період з 22.01.2008 р. по 16.02.2015 р. Окремо суд доходить висновку про відсутність підстав для нарахування позивачем відповідачу пені після 14 квітня 2014 року, враховуючи правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-2879цс16, викладений в постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року, у якому Верховним Судом України визначено, що відповідно до статті 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» у редакції, чинній на момент розгляду справи в суді, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Отже, при обчисленні розміру стягуваної заборгованості за кредитними договорами з громадян України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, суди повинні враховувати вимоги статі 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Місто проживання відповідача - місто Донецьк, входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що на території, на якій проживає відповідач, проводиться антитерористична операція, тому тривалий час не працюють підприємства, банківські установи, мешканцям цих населених пунктів не видаються пенсії, допомога, заробітна плата тощо, тобто вони позбавлені можливості належним чином виконувати грошові зобов'язання, суд вважає, що законодавцем врегульовано у відповідній частині правовідносини сторін, на які вплинули вищевказані обставини, та запроваджено мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобовязаннями, проте, вказане не звільняє відповідача від цивільно-правових зобовязань, зокрема перед позивачем, у цілому.

Доводи відповідача про те, що передача відповідачем позивачеві у забезпечення зобовязань за договором іпотечного кредитування фізичної особи в національній та іноземній валюті №254 від 28 грудня 2007 року, в іпотеку майнових прав на незакінчену будівництвом трьохкімнатної квартири №45, розташовану на третьому поверсі в будинку №8А по вул. Черняховського міста Макіївка Донецької області та двокімнатну квартиру №46, розташовану на третьому поверсі в будинку №8А по вул. Черняховського міста Макіївка Донецької області може бути підставою відмови у позові, суд вважає помилковими.

Згідно із статтею 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України "Про іпотеку". Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України "Про іпотеку").

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом.

Ч.1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, відповідачем не надано доказів звернення позивачем стягнення на предмети іпотеки за договорами іпотеки №№ 228/К/254, 229/К/254 від 28 грудня 2007 року. При цьому відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Щодо решти доводів відповідача, суд також виходить із того, що відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень ("Проніна проти України", рішення від 18.07.2006, N 63566/00, п. 23; "Руїз Торія проти Іспанії", рішення від 09.12.1994, Серія A, N 303-A, § 29).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Позивач визнає, що частину позики за договором від 28.12.2007 р. у загальній сумі 13 295, 49 доларів США було йому повернуто відповідачем (ас.18). При цьому суд враховує, що позика може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач не виконав обовязок по доведенню всіх обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, не надав всіх належних доказів того, що між сторонами було укладено кредитний договір, всі істотні умови вказаного договору, як і докази дострокового настання строку повернення позики на момент звернення до суду із позовом. Відтак позовні вимоги мають бути залишені без задоволення.

При зверненні до суду позивачем судовий збір з позовної заяви не сплачувався на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до частини 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 3,11,15, 57-61, 208-210, 212 - 215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати по справі по сплаті судового збору віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. О. Бабій