Справа №477/2400/16-ц 22.08.2017 22.08.2017 22.08.2017
Провадження №22-ц/784/1824/17
Справа № 477/2400/16-ц Головуюча першої інстанції: Семенова Л.М.
Провадження № 22-ц /784/1824/17 Доповідач апеляційного суду: Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

22 серпня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Прокопчук Л.М.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участю: позивачки - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 липня 2017 року за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

В С Т А Н О В И Л А:

12 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позивачка зазначала, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22 грудня 2011 року вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1. Відповідач зареєстрований у вказаному будинку, але з 2014 року в ньому не проживає.

Посилаючись на наведене та положення ст. 391 ЦК України ОСОБА_2 просила визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила рішення суду першої інстанції скасувати, а у справі ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та наданим доказам судом дана невірна оцінка.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до приписів ст. 303 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що вони задоволенню не підлягають із наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторонами 6 грудня 2011 року було зареєстровано шлюб, а відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу 18 жовтня 2014 року цей шлюб було розірвано (а.с. 50).

Позивачкою після реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 змінено прізвище з "ОСОБА_2" на "ОСОБА_2" (а.с. 6-7).

22 грудня 2011 року за позивачкою зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 4).

За даними домової книги відповідач у вказаному будинку зареєстрований постійно з 3 квітня 2012 року (а.с. 13-14).

12 грудня 2014 року позивачка в Російській Федерації уклала шлюб з ОСОБА_5 (а.с. 6).

Довідка Воскресенської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області від 12 січня 2017 року підтверджує, що ОСОБА_4 на даний час за вище вказаною адресою не проживає (а.с.23).

За приписами ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім`ї останнього права користуватися займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Ураховуючи викладене, правила ч. 2 ст. 405 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: член сім`ї власника житла відсутній за місцем проживання понад один рік та причини його відсутності не є поважними.

Згідно до норм ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач з 2014 року не проживає у вказаному житловому будинку, не є членом її сім`ї, не приймає участі у витратах на утримання будинку, наміру проживати в будинку з вказаного часу не здійснював.

Відповідач заперечуючи проти позову, стверджував, що він разом з позивачкою проживали однією сім'єю з 2006 року до реєстрації шлюбу. З 2014 року відносини між сторонами погіршилися, позивачка змінила вхідні замки у спірному будинку, перешкоджала йому користуватися будинком. Крім того, позивачка після розлучення вдруге вийшла заміж та виїхала до Російської Федерації, а будинок здала в оренду, що перешкоджало йому проживати та користуватися будинком.

Факт передачі житла в оренду строком на три роки підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, яка орендувала цей будинок, проживаючи в ньому з 1 жовтня 2014 року. Також підтвердила, що речи відповідача знаходилася в будинку.

Свідок ОСОБА_7 підтвердила, що відповідач певний час в 2014 році не проживав в будинку у зв'язку з виїздом на межі країни на заробітки, а коли через декілька місяців останній повернувся, то замки в будинку були змінені, а будинок орендували чужі люди , які там проживали.

З огляду на викладене, районний суд дійшов правильного висновку, що позивачкою не надано доказів за правилами ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які б свідчили про відсутність відповідача у спірному будинку без поважних причин понад строк, визначений законом та наявність у останнього іншого житла та місця проживання, а тому відповідач не втратив права користування спірним житлом, а був відсутній у цьому житлі в силу об'єктивних обставин.

Більш того, як встановлено судом та не оспорюється сторонами, позивачка стала власником спірного будинку у період, коли сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що за приписами ч. 1 ст. 60 СК України є підставою вважати, що спірний будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності. За такого, як вірно зазначив районний суд, вважається, що відповідач є співвласником цього будинку, а відтак не може бути позбавлений права користування вказаним житлом.

Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам у справі та дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Посилання позивачки про те, що відповідач добровільно залишив будинок, відмовившись від права користування ним, суперечать наявним доказам та наведеним вимогам закону, а тому не можуть бути прийняти до уваги.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в апеляційній скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду по їх оцінці та не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

З урахування викладеного, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення районного суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді В.І. Козаченко

Л.М. Прокопчук