АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2011/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 45 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_7 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_8 про поділ майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог вказував, що він та відповідачка (прізвище ОСОБА_7 у шлюбі) перебували у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому був розірваний, згідно рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 грудня 2011 року, яке набрало законної сили 16 січня 2012 року. Зазначає, що під час перебування у шлюбі, відповідачка працюючи, як фізична особа-підприємець отримала прибуток на рахунок відкритий в Черкаському відділені ПАТ "Креді ОСОБА_9" в розмірі 40 000 грн. Вказує, що після розлучення із колишньою дружиною він не може дійти згоди щодо розподілу спільного майна отриманого за час перебування у шлюбі, зокрема вищезазначених коштів.

Просить поділити майно набуте за час шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, зокрема, грошові кошти отримані відповідачем від діяльності, як фізична особа-підприємець в розмірі 40 000,00 грн. Стягнути на його користь грошові кошти в розмірі 20 000,00 грн., як частку майна набутого за час шлюбу при його поділі та сплачений ним судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2015 року позовну заяву ОСОБА_7 задоволено. Ухвалено поділити майно набуте за час шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (Лук»яненко) С.П., зокрема грошові кошти отримані відповідачкою від діяльності, як фізична особа-підприємець у розмірі 40000 грн. Стягнути з ОСОБА_8 (Лук»яненко) С.П. на користь ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 20 000 грн., як частку майна набутого за час шлюбу при його поділі та судовий збір 243,60 грн., а всього 20 243,60грн.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 серпня 2017 року ОСОБА_6 в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати ухваливши у справі нове рішення, яким відмовити ОСОБА_7 в задоволенні його позовних вимог.

ОСОБА_7 в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином за адресою, яку вказав в позовній заяві. Про зміну місця проживання суду не повідомив. Конверт з повідомлення про розгляд справи 28 листопада 2017 року в 11.00 годин повернувся на адресу суду за закінченням строку зберігання, що відповідно до положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України є належним повідомленням сторони про день та час розгляду справи.

Відповідачем у даній справі є ОСОБА_6, яка після розірвання шлюбу прізвище не змінювала.

Заслухавши осіб, які з»явились в судове засідання та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем були надані належні та допустимі докази, а їх оцінка вказує на наявність підстав для повного задоволення вимог.

Однак колегія суддів не може погодитися з даними висновками суду першої інстанції виходячи із наступного

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 та ОСОБА_7 (дошлюбне прізвище Лук»янченко) С. П. перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 грудня 2011 року був розірваний (а.с.8). Дане рішення набрало законної сили 16 січня 2012 року, про що було зроблено відмітку на його копії (а.с.8).

Предметом даного позову відповідно до поданої позовної заяви є поділ майна набутого за час шлюбу з відповідачкою, а саме грошових коштів отриманих від підприємницької діяльності ОСОБА_6 у вигляді доходу в сумі 40 000 гривень.

Ст. 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Згідно ст.ст. 70, 71 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними і ділиться між ними у натурі, виходячи з принципу рівності часток. Речі, які сторонами визнані такими, що були придбані під час шлюбу, та які є в наявності, підлягають поділу між ними.

Відповідно до роз»яснень викладених в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання .

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності, укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до ст. ст. 57, 61 СК України, п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Ухвалюючи рішення про визначення частки майна набутого за час шлюбу при його поділі суд першої інстанції повинен був встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання.

При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не взяв дані положення до уваги.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення не встановив наявність майна (чи його частини), що є предметом спору, на час розірвання шлюбу.

Із матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами був розірваний 29 грудня 2011 року.

При зверненні в суд з даним позовом ОСОБА_7 не вказав яка саме сума коштів , які є доходом від підприємницької діяльності, знаходилась на рахунку ОСОБА_6 на час припинення спільного ведення господарства та з якого часу ведення господарства сторонами було припинено. Не вказав також коли та в який період ОСОБА_6 був отриманих дохід в сумі 40 000 гривень, які на його думку підлягають поділу між ним та відповідачкою, як не вказав якими саме доказами доводяться вказані обставини.

Як доказ отримання ОСОБА_6 доходу за час перебування у шлюбі з позивачем, останній надав звіти суб»єкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку за жовтень 2010 року, лютий, квітень, липень, жовтень 2011 року та січень 2012 року, в який вказано обсяг виручки від реалізації товарів /робіт, послуг/ за вказані періоди на загальну суму 75 347 гривень 68 копійок.

Однак обсяг виручки від реалізації товарів в певний період не є доходом отриманим від підприємницької діяльності в розумінні роз»яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11, на частку якого має право другий із подружжя.

Із наявних в матеріалах справи даних про рух коштів по рахунку ОСОБА_6, також не вбачається яка саме сума коштів перебувала на її рахунку на час припинення ведення спільного господарства з позивачем , і що ці кошти є саме доходом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 даної норми закону встановлено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч. 3 цієї статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що на момент припинення ведення спільного господарства на рахунках ФОП ОСОБА_6 знаходились грошові кошти у вигляді доходу отриманого від підприємницької діяльності в сумі 40 000 гривень, його позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції неповно з»ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, які не були доведені належними та допустимими доказами та прийшов до висновку, який не відповідає обставинам справи, що відповідно до положень ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Виходячи із положень ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 необхідно стягнути 704,00 грн. судових витрат, які були сплачені останньою при поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити.

Заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким ОСОБА_7 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_6 судові витрати в сумі 704,00 грн. (сімсот чотири гривні).

Рішення суду набирає законної сили одразу після його проголошення та може бути оскаржене до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий :

Судді :