Справа №560/411/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2017 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Сидоренко З.С.,

при секретарі Годунов С.С.,

за участю адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" через свого представника ОСОБА_4, що діє на підставі довіреності №3262-К-Н-О від 17.01.2017 року, звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість у розмірі 20781,28 грн. за кредитним договором №б/н від 08.08.2011 року та судові витрати у розмірі 1600 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 08.08.2011 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 2600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов Договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. У зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 28.02.2017 року має заборгованість 20781,28 грн., яка складається з наступного: 106,22 грн. - заборгованість за кредитом; 15169,68 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4039,60 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 965,78 грн. штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ "Приватбанк".

У судове засідання представник позивача не з'явився, подавши заяву про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_1 позов не визнав та просив відмовити у повному обсязі.

Вислухавши представника відповідача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

Встановлено, що 08 серпня 2011 року відповідач підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку відповідно до умов якої отримав кредит у розмірі 2600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем долучені до позовної заяви письмові Умови та Правила надання банківських послуг де визначено, за яких умов та за якими правилами банк відкриває позичальнику банківську картку чи надає інші банківські послуги.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно вимог ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст.639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Позивачем вказано, що Анкета - Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правила користування платіжною карткою", затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між відповідачем і Банком договір, про що свідчить підпис ОСОБА_2 у заяві.

При цьому, позивач не надав суду підписаних відповідачем "Умов та правил надання банківських послуг", "Правил користування платіжною карткою", не зазначив в позовній заяві і не надав суду жодних даних про номер карткового рахунку, дати вручення картки відповідачу, повідомлення йому пін-коду, строку дії картки саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості.

Не містить таких даних і додана Анкета - заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 08.08.2011 року.

При вирішенні даної справи суд дотримується вимог ст.360-7 ЦПК України, відповідно до якої висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно правового висновку Верховного Суду України наявного у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 року, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду україни у справі №6-2320цс16 від 22.03.2017 року зі слідуючим змістом:

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір.

Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобовязання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобовязання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Частиною 2 ст.10 ЦПК України передбачено, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, суд приходить до висновку, що наведені позивачем у позовній заяві обставини того, що Анкета - Заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правила користування платіжною карткою", затверджених наказом №СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, а також "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складають договір, не підтверджуються належними і допустимими доказами.

Вказана Анкета-заява також в розумінні положень ст.ст.626, 638 ЦК України не може вважатися договором, оскільки не містить відомостей про досягнення з усіх істотних умов договору, зокрема: про зобов'язання Банку надати грошові кошти (кредит), розміри кредиту та умови кредитування, зобов'язання позичальника повернути кредит та сплатити відсотки, розмір відсоткової ставки, дати отримання картки, її номера, строку, на який вона видана а її зміст зводиться лише до того, що відповідач висловив бажання на отримання кредиту, що не може вважатись обопільно досягнутою між сторонами згодою на укладення кредитного договору.

Крім того, суд зважає на той факт, що позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про отримання відповідачем кредитних коштів, кредитної картки, номеру кредитного рахунку, дати вручення відповідачу кредитної картки, повідомлення йому пін-коду, строку дії картки, строку дії договору, що у свою чергу, зважаючи на вищевикладене та в цілому, є підставами для відмови у задоволенні позову.

До того ж, не менш важливою обставиною є те, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, також не містить інформації про відсоткову ставку, строк дії договору та інші умови кредитування.

У редакції ст.1056-1 ЦК України, яка діяла на час підписання заяви-анкети від 08.08.2011 року, зазначено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою, в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Разом з тим, якщо аналізувати наданий позивачем розрахунок заборгованості, то в ньому містяться три зміни відсоткової ставки, а саме: з 08.08.2011 року по 31.08.2014 року відсоткова ставка складала 30%, з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року відсоткова ставка складала 34,80% та з 01.04.2015 року по 28.02.2017 року відсоткова ставка складала 43,20%.

При цьому, позивач щодо зміни відсоткової ставки посилається на п.1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг. Однак, зважаючи що такі Умови не підписані відповідачем, то, відповідно, це свідчить про зміну відсоткової ставки в односторонньому порядку, що є неприпустимим із вимогами законодавства.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.28 своєї постанови №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" теж вказує на заборону зміни відсоткової ставки банком в односторонньому порядку.

Крім того, у судовому засіданні представник відповідача наголосив на сплив строків позовної давності щодо заявлених вимог про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по кредиту.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України).

У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що останніми платежами на погашення кредиту були суми 1200 грн., які сплачені 30.05.2013 року та 2000 грн. сплачені 05.06.2013 року.

Однак, як вбачається з розрахунку заборгованості станом на 28.02.2017 року, наданого позивачем, 12.06.2014 року наявний платіж відповідача у розмірі 10,40 грн.

Проте, як ствердив представник відповідача, платіж у розмірі 10,40 грн. відповідачем не здійснювався і він нікого не уповноважував на його здійснення.

З письмових пояснень представника позивача вбачається, що останній не заперечує той факт, що вказаний платіж не був здійснений безпосередньо відповідачем, а мало місце списання грошових коштів з рахунку клієнта. При цьому вказав, що така дія Банку відповідає умовам кредитного договору, а саме п.1.1.3.1.6.

Суд не може погодитися з таким фактом, оскільки стає незрозумілим та, відповідно, недоведеним у судовому засіданні, чому вказане списання Банком коштів відбулося саме 12.06.2014 року, зважаючи на те, що після останньої проплати (05.06.2013 р.) відповідача пройшов значний проміжок часу і чому саме в сумі 10,40 грн.

Застосовуючи вищевказані норми закону, суд враховує позицію Верховного Суду України, яка викладена у постанові №6-1457цс16 від 09.11.2016 року слідуючого змісту.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобовязання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Верховний Суд України у вказаній вище постанові від 09.11.2016 року констатував те, що вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Враховуючи вищезазначене, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про переривання строку позовної давності керуючись лише наданим банком розрахунком, без надання квитанцій, касових ордерів та іншого підтвердження щодо здійснення платежу від 2 квітня 2012 року особисто ОСОБА_1, та про визнання ним боргу, оскільки відповідач заперечував щодо вчинення таких дій.

Отже, в такому разі переривання позовної давності, за правовою позицією Верховного Суду України, не відбулося, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже, відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Слід зазначити, що позивачем заявлено вимоги про стягнення штрафу, пені та комісії, а саме: 4039,60 грн. заборгованість за пенею та комісію, 500 грн. штраф (фіксована частина) та 965,78 грн. штраф (процентна складова).

З цього приводу Верховний Суд України у своїй постанові від 21.10.2015 року по справі №6-2003цс15 висловив наступну, обов'язкову для застосування, правову позицію.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-60, 88, 209, 214, 215, 292, 294 ЦПК України суд -,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області через Дубровицький районний суд з поданням апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Голова Дубровицького

районного суду: ОСОБА_5