АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/275/17 Номер провадження 22-ц/786/1553/17Головуючий у 1-й інстанції 25 Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:
Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Хіль Л.М., Лобова О.А.,

При секретарі: Маладиці Л.В.

За участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2
на рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 квітня 2017 року
в справі за позовом військової частини НОМЕР_1 (в особливий період польова пошта НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, спричинених нестачею майна,-

В С Т А Н О В И Л А :
Позивач військова частина НОМЕР_1 (в особливий період польова пошта НОМЕР_2 ) звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача збитки, спричинені нестачею майна.

Позовні вимоги вмотивовує тим, що у період з 23 липня 2003 року по 11 травня 2005 року відповідач ОСОБА_3 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира взводу військової частини НОМЕР_1 . Йому під особистий підпис було передано державне майно матеріальні засоби зв`язку.

За період проходження служби відповідачем порушувалася військова і трудова дисциплін. ОСОБА_3 звільнено у зв?язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовця.

У 2004 році було проведено інвентаризацію майна та техніки зв?язку військової частини НОМЕР_1 , у ході якої було виявлено нестачу майна, що знаходилося на відповідальному зберіганні у відповідача. Суму нанесених збитків обчислено з урахуванням кратності, і становить 42004,64 грн.

Враховуючи розмір проведених з відповідача стягнень, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на користь держави в особі військової частини НОМЕР_1 заборгованість в сумі 40539,86 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 26 квітня 2017 року позовні вимоги військової частини НОМЕР_1 (в особливий період польова пошта НОМЕР_2 ) задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави в особі військової частини НОМЕР_1 на відшкодування матеріальних збитків 40 539 грн. 86 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір за розгляд справи в розмірі 1600 грн.

З даним рішенням не погодився представник відповідача ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, в зв`язку з порушенням судом норм матеріального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги вмотивовує тим, що позивачем не надано доказів, якими б підтверджувався факт передачі ОСОБА_3 на матеріальне (відповідальне) зберігання (утримання) матеріальних засобів. Вказує на неналежність доказів додатків №2, №4, №7 та б/н до акту ревізії фінансово-господарської діяльності служби зв?язку Військової частини НОМЕР_1 від 27 травня 2005 року №1101.

Вказує на те, що відповідачем у судовому засіданні було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, у зв`язку з їх явним пропуском Військовою частиною НОМЕР_1 , чому місцевий суд не надав правової оцінки.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, про часткове задоволення скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, та підтверджується матеріалами справи у їх сукупності, що відповідача ОСОБА_3 звільнено з лав Збройних Сил України згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.05.2005 року №92 на підставі наказу Командувача Сухопутними військами Збройних Сил України від 19 серпня 2004 року №230 в запас за п.63 «Положення про проходження військової служби» у відповідності з п.«з» ч.б ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовця (в редакції із змінами на час звільнення) та виключено зі списків особового складу частини і направлено до військового комісаріату м. Полтава для постановки на військовий облік.
ОСОБА_3 взятий на військовий обік Полтавським ОМВК 20 травня 2005 року.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06 липня 2004 року № 575 призначено проведення внутріперевірочної комісії для проведення інвентаризації майна та техніки зв`язку, за результатами якої виявлено нестачу.
22 липня 2004 року командира військової частини НОМЕР_1 №663 «Про відшкодування майна та техніки взводу зв`язку» на відповідача ОСОБА_3 покладено обов`язок з відшкодування нанесеного збитку в розмірі 17944,68 грн.
Згідно з наказом командира військової частин НОМЕР_1 від 13 вересня 2004 №906 «Про недостачу майна взводу зв`язку, покарання винних та відшкодування шкоди завданої державі» на ОСОБА_3 покладено обов`язок по відшкодуванню завданої шкоди в розмірі 24059,96 грн.
Загальний розмір збитків за наказами склав 42004,64 грн.
Зазначені вище накази командир військової частини були доведені до відому відповідача, останній з ними ознайомлений був, погодився, не оскаржував.
Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, визначає Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року N 243/95-ВР із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 21 грудня 2000 року N 2171-III.
Згідно з п. 2. зазначеного Положення відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати. У випадках, передбачених пунктом 14 цього Положення, відшкодування військовослужбовцем і призваним на збори військовозобов`язаним прямої дійсної шкоди, заподіяної державі, здійснюється у кратному співвідношенні до вартості майна.
Пунктом 8 Положення передбачено, що залежно від того навмисно чи необережно заподіяно шкоди, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність.
Згідно з п. 13 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично не виконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.
Пунктом 14 Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну розкраданням, марнотратством або втратою зброї та боєприпасів, оптичних приладів, засобів зв`язку, спеціальної техніки, льотно-технічного, спеціального морського і десантного обмундирування, штурманського спорядження, спеціального одягу і взуття, інвентарних речей та деяких інших видів військового майна, несуть матеріальну відповідальність у 2 - 10-кратному розмірі вартості цього майна.
Визначення розміру шкоди та порядок її відшкодування передбачено розділом IV. зазначеного Положення, де, зокрема, передбачено, що за висновками ревізії (перевірки), інвентаризації, органу дізнання, попереднього слідства або суду командир (начальник) військової частини в п`ятиденний термін з дня одержання такого висновку видає наказ про стягнення з винної особи відповідної суми.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суд щодо наявності підстав для покладення на відповідача ОСОБА_3 обов?язку відшкодування шкоди, завданої внаслідок його неправомірної бездіяльності.
Поряд з цим, вирішуючи питання щодо обґрунтованості доводів апелянта в частині заявленого ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання про застосування строків позовної давності в суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору.
(правова позиція ВСУ у справі № 6-246цс14 від 11 травня 2015 року).

Згідно запису судового засідання на електронному носії вбачається, що ОСОБА_3 вказував на пропуск строків для притягнення його до відповідальності за правопорушення, виявлені у 2004 році. При цьому суд, уточнюючи доводи відповідача, вказав виключно на строки притягнення до адміністративної відповідальності, не з?ясував чи стосуються його доводи строків цивільної відповідальності та не надав даному факту жодної оцінки в судовому рішенні.

Представництво своїх інтересів відповідач в судовому процесі здійснював особисто, без участі представника.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з?ясуванню обставин справи: роз?яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням цього, беручи також до уваги юридичну необізнаність відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні 26 квітня 2017 року розцінює заяву відповідача у справі як належним чином заявлене клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

З матеріалів справи вбачається, що позивач про порушення свого права дізнався за результатами проведеної згідно наказу 06 липня 2004 року № 575.
Акт ревізії фінансово-господарської діяльності служби зв?язку військової частини НОМЕР_1 був складений 27 травня 2005 року № 1101.
З даним позовом військова частина НОМЕР_1 звернулася лише 18 січня 2017 року тобто після спливу трирічного строку позовної давності.
Матеріали справи не містять переконливих доказів поважності причин пропуску позивачем строку позовної давності, які б вказували на необхідність його поновлення.
Жодних перешкод для звернення позивача до суду з даним позовом не було. Доводи позивача що вони тривалий час розшукували відповідача у справі не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки чинне Цивільно процесуальне законодавство забезпечувало право позивача звернутися до суду за останнім відомим місцем знаходження чи проживання відповідача у справі.
Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про скасування рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 квітня 2017 року та ухвалення нового, про відмову у задоволенні позовних вимог військової частини НОМЕР_1 (в особливий період польова пошта НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, спричинених нестачею майна, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ст. 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 квітня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.
У задоволенні позовних вимог військової частини НОМЕР_1 (в особливий період польова пошта НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, спричинених нестачею майна, - відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя : /підпис/ П.С. Абрамов

Судді: /підпис/ Л.М. Хіль /підпис/О.А. Лобов
З оригіналом згідно: Суддя апеляційного суду
Полтавської області _______ П.С. Абрамов