Ухвала

іменем україни

01 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у них з відповідачкою народився син ОСОБА_5 Зазначав, що 27 грудня 2011 року вони зареєстрували шлюб, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 6 червня 2012 року розірвано. 19 листопада 2013 року вони повторно уклали шлюб, який також розірваний 27 листопада 2014 року. Питання про визначення місця проживання дитини ними не вирішувалось, однак фактично дитина після їх розлучення проживала з ним. Позивач вважав, що відповідачка не може забезпечити їхній дитини належний догляд і утримання та з урахуванням викладеного, просив визначити місце проживання дитини - ОСОБА_5 разом із ним.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком - ОСОБА_3 за місцем його проживання.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_3

Справа в апеляційному порядку розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року рішення Нікопольського міськрайонного Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, народився син ОСОБА_5

27 грудня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2012 року розірвано.

19 листопада 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повторно уклали шлюб, який 27 листопада 2014 року був розірваний.

Рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року № 70 затверджено висновок служби у справах дітей Нікопольської міської ради про можливість та доцільність проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_3 за місцем його фактичного проживання.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 має кращі умови для проживання, виховання та забезпечення сина, ніж ОСОБА_4, у якої на вихованні та утриманні знаходиться неповнолітня донька ОСОБА_6 від іншого шлюбу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини та, встановивши відсутність виключних обставин, за яких малолітня дитина повинна бути розлучена з матір'ю, застосувавши принцип ст. 6 Декларації з прав дитини, дійшов висновку про відмову позивачу у задоволенні позову.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2014 року був розірваний шлюб між сторонами. Під час розгляду даної справи було встановлено, що дитина залишиться проживати із батьком ОСОБА_3, при цьому мати ОСОБА_4 проти цього не заперечувала (а. с. 7).

Служба у справах дітей Нікопольської міської ради, надаючи свій висновок про можливість та доцільність проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_3 за місцем проживання останнього (а. с. 26) врахувала і поведінку матері відносно іншої дитини - доньки ОСОБА_6 від першого шлюбу та зазначила, що в червні 2013 року неповнолітня ОСОБА_6 зверталася до Нікопольської міжрайонної прокуратури з питання невиконання її матір'ю батьківських обов'язків. ОСОБА_4 у 2012 - 2013 роках неналежним чином займалася вихованням дітей, ОСОБА_6 піклувалася бабуся ОСОБА_7, а ОСОБА_5 знаходився на вихованні у батька.

У 2013 році мати ОСОБА_4 - ОСОБА_7 зверталася до служби у справах дітей Нікопольської міської ради з приводу встановлення опіки над онукою ОСОБА_6 у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 не виконувала батьківські обов'язки. Також ОСОБА_7 зверталася до органів внутрішніх справ для встановлення місця знаходження своєї доньки, яка залишила ОСОБА_6 без батьківського піклування.

З листа служби у справах Нікопольської міської ради від 18 грудня 2014 року також вбачається, що спеціалістами служби у справах дітей Нікопольської міської ради проводилась профілактична, роз'яснювальна та консультативна бесіда з ОСОБА_4 стосовно належного виконання нею своїх батьківських обов'язків. ОСОБА_4 попереджено про наслідки та відповідальність за неналежне виконання батьківських обов'язків з виховання, утримання, забезпечення, навчання та лікування дітей (а. с. 29).

Відповідно до листа комунального підприємства «Нікопольська дитяча міська лікарня» Дніпропетровської обласної ради від 08 січня 2015 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, знаходився на лікуванні у стаціонарному відділенні комунального підприємства «Нікопольська дитяча міська лікарня» Дніпропетровської обласної ради вперше - з 28 серпня 2012 року до 05 вересня 2012 року з діагнозом: гострий обструктивний бронхіт середньої тяжкості, та вдруге - з 08 травня 2013 року до 10 травня 2013 року з діагнозом: гострий обструктивний бронхіт. Догляд за дитиною обидва рази здійснював батько ОСОБА_3 (а. с. 30).

Крім того, наявна у матеріалах справи медична документація свідчить про те, що лікуванням та обстеженням сина займався батько ОСОБА_3 (а. с. 33).

Згідно з інформаційним листом дошкільного навчального закладу «Маргаритка» № 34 від 02 лютого 2015 року хлопчик до них був переведений за письмовою заявою батька ОСОБА_3 Дошкільний заклад дитина відвідувала систематично, вихованням хлопчика займався батько, постійно цікавився його станом здоров'я, поведінкою, успіхами у засвоєнні програмового матеріалу, своєчасно приводив сина до закладу та забирав додому. ОСОБА_5 постійно був охайним, доглянутим та спокійним хлопчиком, що свідчить про доброзичливе ставлення батька до дитини. Мама протягом всього часу відвідування дитини закладу лише декілька разів з'являлася у закладі (а. с. 41).

Відповідно до характеристики комунального підприємства «Нікопольська середня загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13», наданої на учня 1а класу ОСОБА_5, батько - член батьківського комітету, завжди цікавиться успіхами сина, має тісний зв'язок зі школою, прислухається до рекомендацій і порад вчителя (а. с. 92).

Крім того, відповідно до інформаційного листа комунального підприємства «Нікопольська середня загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 20» від 18 січня 2013 року мати вихованням доньки ОСОБА_6 не займається, не цікавиться її навчанням, впродовж 2011-2012 років відвідала школу лише 1 раз. Вихованням дівчини займається колишній чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_3 та бабуся ОСОБА_7 (а. с. 71).

Проте апеляційний суд на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на вищезазначене уваги не звернув, не встановив та не перевірив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зазначивши, що мати влаштувалася на роботу, не перевірив усіх доводів та наданих сторонами доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи апеляційним судом була допитана мати відповідачки ОСОБА_7, проте жодної оцінки вказаним показам суд не надав та не врахував вимоги ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що апеляційним судом зроблено не було.

Крім того, під час вирішення такої категорії справ судам слід керуватись ст. 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Схожа норма міститься також у ч. 6 ст. 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08 липня 2003 року, рішення у справі «Цаунеггер проти Німеччини» від 03 грудня 2009 року).

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Отже, при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по- друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Втім, суд апеляційної інстанції на вищезазначене уваги не звернув, не перевірив і не мотивував чи буде у повній мірі відповідати інтересам дитини передача її матері за вищезазначених обставин, не врахував наявність між дитиною та батьком тісного зв'язку, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини, а пославшись на приписи ст. 6 Декларації з прав дитини взагалі не зазначив, ким із батьків будуть дотримані якнайкращі інтереси дитини, її розвиток, наявність стійкого і спокійного середовища, безпеки та захищеності дитини.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик