Справа № 161/2983/17 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О.М.
Провадження № 22-ц/773/883/17 Категорія: 48 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Стрільчук В.А., Карпук А.К.

секретар судового засідання Галицька І.П.,

з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на нього за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на додаткове рішення Луцького міськрайоного суду Волинської області від 18 травня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Луцького міськрайоного суду Волинської області від 06 квітня 2017 року в задоволені позову ОСОБА_1 в даній справі відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня 2017 року доповнено рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на нього.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 1280,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить його скасувати.

Заслухавши позивача ОСОБА_1, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч.1,2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїм правом щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи ( за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності) в інтересах яких заявлено вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 на власний розсуд заявила дві позовні вимоги, з яких одна вимога немайнового характеру - це визнання автомобіля об'єктом права спільної сумісної власності, інша вимога майнового характеру - визнати за нею право власності на автомобіль, однак дані вимоги позивачем не були оплачені судовим збором відповідно до ЗУ «Про судовий збір».

Ухвалою судді суду першої інстанції від 06 березня 2017 року було відкрито провадження в даній справі та вирішено спір по суті, за результатами розгляду якого в задоволені позову було відмовлено відповідно до рішення суду першої інстанції від 06 квітня 2017 року, однак не вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою судді Апеляційного суду Волинської області від 25 квітня 2017 року дану цивільну справу було направлено в суд першої інстанції для ухвалення додаткового рішення та вирішення питання розподілу судових витрат.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), Закону України від 08 липня 2011 року N 3674-VI "Про судовий збір" (далі - Закон N 3674-VI), а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Порядок звернення до суду за судовим захистом урегульовано ЦПК. Подання заяви до суду має відбуватись із дотриманням певних умов. Зокрема, частиною п'ятою статті 119 ЦПК передбачено, що до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору. Отже, якщо сплата судового збору згідно з вимогами закону є обов'язковою, то наслідком недотримання цієї умови є залишення позовної заяви без руху, а у разі, якщо документ, що підтверджує сплату судового збору (частина п'ята статті 119 ЦПК), не буде поданий у строк, установлений судом, - визнання заяви неподаною та її повернення позивачеві (стаття 121 ЦПК) або залишення заяви без розгляду (пункт 8 частини першої статті 207 ЦПК).

Згідно зі статтею 5 Закону N 3674-VI визначено пільги щодо сплати судового збору, відповідно до якої від його сплати звільняються позивачі за подання окремих позовів, а також деякі категорії осіб, визначені законом, незалежно від виду позову.

Ухвалюючи додаткове рішення в даній цивільній справі, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем при зверненні до суду не було сплачено судовий збір відповідно до розміру ставок, які передбачені ЗУ «Про судовий збір», та остання не надала доказів того, що вона звільнена від сплати такого збору, а тому є всі підстави для стягнення судового збору з ОСОБА_1 в дохід держави в розмірі 1280 грн.

Посилання апелянта на те, що вона звільнена від сплати судового збору на підставі п. 15 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» не заслуговує на увагу, оскільки є суб'єктивним тлумаченням норм Закону.

Пунктом 15 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» передбачає, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються фізичні особи (крім суб'єктів підприємницької діяльності) - кредитори, які звертаються з грошовими вимогами до боржника щодо виплати заборгованості із заробітної плати, зобов'язань внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян, виплати авторської винагороди та аліментів, - після оголошення про порушення справи про банкрутство, а також після повідомлення про визнання боржника банкрутом.

З матеріалів справи вбачається, що даний спір виник з приводу поділу майна подружжя, а не з приводу заподіяння шкоди життю та здоров'ю ОСОБА_1, як зазначає позивач посилаючись на п. 15 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

Заяв про відстрочення, розстрочення або ж звільнення позивача від оплати судових витрат, які б могли бути вирішені судом, ОСОБА_1 не подавала.

Враховуючи зазначене суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку та ухвалив додаткове рішення, яким стягнув судовий збір в розмірі 1280 грн. в дохід держави.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308,313-315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити, а додаткове рішення Луцького міськрайоного суду Волинської області від 18 травня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: