Справа № 297/2680/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 липня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Кондора Р.Ю., Фазикош Г.В.

з участю секретаря Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 03 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що вона є одноосібним власником житлового будинку № 111 по вулиці Петефі в с. Четфалва, Берегівського району, Закарпатської області, на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.1987.

Зазначала, що у 2001 році вона дозволила проживати у цьому будинку своєму брату ОСОБА_3, поки він не відбудує свій будинок зруйнований весняним паводком 2001 року.

Відповідач і на даний час проживає в належному їй будинку, добровільно залишити будинок не бажає, на її неодноразові вимоги виселитися з будинку не реагує, що чинить їй перешкоди у користуванні власністю.

Посилаючись на дані обставини та норми цивільного і житлового законодавства, просила ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_3 права користування спірним житловим будинком, виселити його та стягнути з нього 1500 грн. витрат на правову допомогу та судовий збір.

Рішенням Берегівського районного суду від 03.02.2017 позбавлено ОСОБА_3 права користування житловим будинком № 111 по вулиці Петефі в с. Четфалва, Берегівського району, Закарпатської області та виселено його із указаного житлового будинку. Виконання рішення в частині виселення відстрочено на один місяць з моменту набрання ним законної сили. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 551,20 грн. судового збору.

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_3 Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та закрити провадження у справі. Зокрема вказує, що існує судове рішення щодо відмови у його виселенні, яке набрало законної сили, ухвалене між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав. Так, рішенням Берегівського районного суду від 20.12.2002 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з будинку № 111 по вул. Петефі у с. Четфалва відмовлено, і зазначене рішення суду в цій частині ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 08.04.2003 залишено без змін.

Заслухавши осіб, які взяли участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідна паспорта громадянина України імя та по батькові відповідача у даній справі ОСОБА_5 (а.с. 92).

Задовольняючи вимоги позивача про позбавлення ОСОБА_3 права користування житлом та виселення, суд першої інстанції виходив із того, що факт проживання відповідача у будинку порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися його власністю.

Проте, зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, судова колегія дійшла таких висновків.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 25.03.1987 ОСОБА_2 придбала від ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 житловий будинок в с. Четово (згодом перейменовано на «Четфалва») по вул. Леніна (згодом перейменовано на «Петефі»), 111, Берегівського району (а.с. 42), де зареєстровано її місце проживання з 12 червня 1987 року (а.с.93,зворот).

ОСОБА_2 є одноосібним власником указаного житлового будинку на підставі цього договору купівлі-продажу від 25.03.1987, а також згідно рішення Берегівського районного суду від 07.10.2016, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на спірний будинок (а.с. 5, 82).

Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Згідно з положеннями статей 16, 391, 386 Цивільного кодексу України, власник має право звернутись до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права; власник майна має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, зокрема і шляхом виселення.

Позивачем було предявлено вимогу позбавити ОСОБА_3 права користування житловим будинком, що належить відповідачці. Проте така вимога охоплюється вимогою про виселення, тому самостійного правового значення не має.

Стосовно вимоги ОСОБА_2 про виселення відповідача необхідно зазначити таке.

ОСОБА_2 визнає той факт, що ОСОБА_3 (її рідний брат) був вселений до спірного будинку за її згодою у 2001 році для проживання, поки він не відбудує свій будинок № 108, зруйнований весняним паводком 2001 року. У цьому будинку відповідач постійно проживає і веде господарство по теперішній час, причому місце його проживання зареєстровано у ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 92,зворот).

Доводи ОСОБА_3 про те, що спірний будинок насправді придбано ним, а також наявність його вкладу у перебудову будинку є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи, договором купівлі-продажу від 25.03.1987, рішенням Берегівського районного суду від 07.10.2016, ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 08.04.2003, якою зокрема у частині вирішення вимог ОСОБА_3 про визнання за ним права приватної власності на будинок відмовлено (а.с. 25-28).

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначала, що відповідач, проживаючи у будинку, створює перешкоди їй, як власнику будинку, у користуванні цим будинком.

В той же час, в судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що у будинку № 111 по вулиці Петефі в с. Четфалва, Берегівського району, разом із відповідачем проживають також його дружина ОСОБА_9, та неповнолітня донька, вимоги про виселення яких позивач не ставила.

Відтак, у разі виселення лише відповідача, не буде досягнуто мети позову усунення перешкод у користуванні будинком, оскільки у ньому залишиться проживати сімя відповідача.

Учасниками цивільних та цивільно-процесуальних відносин, сторонами у цивільних правовідносинах та у цивільній справі, є, зокрема, фізичні особи, у тому числі, діти, права яких у цивільному процесі захищають їх батьки як законні представники (ст. 2 ч. 1, ст. ст. 24-26, 30, 242 ЦК України, ст. ст. 26-30, 39 ЦПК України). Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (ст. 6 ч. 2 СК України).

Відповідачем є особа, яка, виходячи з правової позиції позивача, порушує (не визнає, заперечує, тощо) його право і має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматись від таких) з метою поновлення прав позивача. Відповідачами за позовом про виселення мешканців із житлового приміщення є фізичні особи, яких виселяють, прав та інтересів яких безпосередньо стосується спір.

Як встановлено апеляційним судом, у будинку, крім позивача, проживає його дружина та неповнолітня донька.

Як вказав представник позивача, позов предявлено лише про виселення відповідача, оскільки його дитина неповнолітня, і тому позивач не ставила вимогу про виселення, зокрема, дитини, щоб не порушувати законодавство та прав дитини.

Метою позову є повне усунення позивачу перешкод у користуванні її будинком. Отже, за реальними обставинами справи, спір виник між ОСОБА_2 та всіма членами сімя ОСОБА_3, які проживають у будинку, що належить позивачці. Відтак, справа безпосередньо стосується цивільних (житлових) прав, обовязків та інтересів дружини та доньки ОСОБА_3

ОСОБА_8 викладене вище, позивач на власний розсуд розпорядилась своїми процесуальними правами і за фактичної наявності спору із усією сімєю відповідача, предявила позов лише до ОСОБА_3, виселення якого вплине на майнові права та немайнові права його дружини та доньки. Відтак, спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стосується прав і обовязків членів сімї відповідача, які не були відповідачами за позовом. ОСОБА_2 позов не був предявлений, а справу не було вирішено щодо всіх належних відповідачів.

Розглядаючи справу, місцевий суд не зясував відповідних обставин та не виконав вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК - не вирішив питання про залучення до участі у справі всіх належних відповідачів за правилами ст. 33 ЦПК України та не попередив про наслідки невчинення даної процесуальної дії.

Апеляційний суд, відповідно до основних принципів цивільного процесу, не має права залучати відповідачів на стадії апеляційного провадження.

Поставивши питання про виселення лише ОСОБА_3 та, водночас, не предявивши позову до його дружини та доньки, позивач, всупереч нормам ст.. 291 ЦК України, ст. 4 ч.ч.3, 4 СК України, фактично вимагав розлучення відповідача із сімєю, а суд, вирішивши вимоги про виселення відповідача, по суті, розлучив чоловіка та батька із дружиною та дитиною, відповідно.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції не мав процесуальних підстав, за відсутності усіх належних відповідачів, для вирішення спору по суті. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішеня суду не відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України. За відсутності всіх належних відповідачів у справі про законність вирішення спору не йдеться. Мета, з якою був предявлений позов, не досягається. Питання обґрунтованості та доведеності позову по суті як такі значення не мають.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, слід скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення відмовити

Посилання скаржника на те що справа підлягає закриттю є необґрунтованим, у звязку з тим що позови не є тотожними, оскільки змінено склад сторін, зміст позовних вимог, підстави позову, фактичні обставини справи, а також зазначено різне матеріально-правове обґрунтування спірних правовідносин.

Керуючись ст.ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду від 03 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча:

Судді: