АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2017 року Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.,

суддів Шахової О.В.,

Поливач Л.Д.,

при секретарі Іваницькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ майна в натурі із спільної часткової власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року,

у с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3; треті особи: Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Департамент містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації про виділ йому, ОСОБА_2, в натурі із спільної часткової власності Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з наступних частин: кухня - 7,4 кв.м., житлова кімната - 10,0 кв.м., житлова кімната - 10, 0 кв.м., ванна кімната - 3,5 кв.м., ванна кімната 2, 9 кв.м.; ОСОБА_3 виділити Ѕ частину вказаного житлового будинку, яка складається з наступних частин: приміщення - 7, 4 кв.м., кімната - 11,5 кв.м., кімната - 15,3 кв.м., кімната - 27,5 кв.м., кімната - 16, 8 кв.м., кімната - 9, 6 кв.м., кухня - 9, 6 кв.м., ванна кімната - 3, 5 кв.м., туалет - 0, 9 кв.м. Крім того, просив визнати за ним та відповідачем право приватної власності на Ѕ частину (по Ѕ частині) спірного житлового будинку, присвоїти домоволодінню окрему поштову адресу; виділити в натурі позивачу та відповідачу по Ѕ частині земельної ділянки АДРЕСА_2; визнати за позивачем та відповідачем право приватної власності на відокремлені частини вказаної земельної ділянки, що відповідають Ѕ частки кожної із сторін у спільному майні.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2; треті особи: Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Департамент містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації про виділ майна в натурі із спільної часткової власності, виділ в натурі Ѕ частини земельної ділянки та визнання права власності.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року, провадження за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2; треті особи: Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Департамент містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації про виділ майна в натурі - закрито, у зв'язку з відмовою від позову (том ІІ а.с.79-80).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ майна в натурі із спільної часткової власності (том ІІ а.с.81, 82-88).

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 в частині виділення позивачу в натурі із спільної часткової власності частину житлового будинку АДРЕСА_2 яка складається з кухні - 7, 4 кв.м., житлової кімнати - 10 кв.м., житлової кімнати - 10 кв.м., ванної кімнати - 3,5 кв.м., ванної кімнати - 2, 9 кв.м., визнати за ним право власності на цю частину будинку, присвоїти їй окрему поштову адресу; виділити ОСОБА_2 в натурі Ѕ частину земельної ділянки по АДРЕСА_3 згідно з варіантом №3 виділення в натурі, який міститься у висновку експерта від 21.11.2016 року №10144/16-43/17420/16-43 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи; визнати за ОСОБА_2 право власності на вказану, виділену в натурі, земельну ділянку, а в задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що висновки суду про те, що позивач не надав своєї згоди щодо відхилення від розміру ідеальних часток при виділі його частки із спільної часткової власності є неправильним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки він просив суд згідно з порядком користування, що фактично склався, виділити йому із спільної часткової власності частину житлового будинку, тобто з позовних вимог вбачається, що позивач дав згоду на відхилення від розміру ідеальних часток при виділі його частки із спільної часткової власності.

Висновок суду про те, що позивач ОСОБА_2 не дав згоду на виплату йому грошової компенсації у разі зазначеного виділення частини будинку в натурі, що є підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги останнього щодо такого виділення, є невірним. Суд не звернув уваги, що право на отримання компенсації є правом, а не обов'язком ОСОБА_2

Крім того, суд не звернув уваги на те, що збільшення частини будинку, якою користується ОСОБА_3, відбулось за рахунок здійсненої останнім добудови, яка є власністю співвласника і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. ОСОБА_2 не претендує на цю добудову, не бажає отримувати за неї компенсацію і не має на це право відповідно до ч.4 ст.357 ЦК України. Суд вірно встановивши, що ОСОБА_3 не оформив право власності на Ѕ частину земельної ділянки, у зв'язку з чим він не є суб'єктом права спільної часткової власності, дійшов невірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про виділення йому в натурі Ѕ частини спірної земельної ділянки, оскільки останньому видано Державний акт, згідно якого він є власником Ѕ частини земельної ділянки площею 0, 07 га за адресою: АДРЕСА_4 (кадастровий номер НОМЕР_1).

В суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_4, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином; на електронну адресу суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_5 про неможливість явки в судове засідання, у зв'язку з зайнятістю в кримінальній справі, в якому остання просила не слухати справу без її участі та відкласти розгляд на інший день.

Разом з тим, колегія суддів визнала неявку ОСОБА_3 та його представника в судове засідання неповажною, доказів зайнятості в іншому судовому процесі надано не було, а тому у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглядати справу у відсутності нез'явившихся осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності та співставленні, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду, ОСОБА_2 належить на праві власності Ѕ частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4, кв.м. на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 червня 1984 року (том І а.с.8).

Згідно з Актом про право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 позивачу також належить Ѕ земельної ділянки від 0,0700 га за адресою: місто Київ, Голосіївський район, вул. Квітки-Основ'яненка, 29 на підставі рішення Київської міської ради від 25 жовтня 2007 року № 1033/3866 (том І а.с.7).

Інша частина спірного житлового будинку належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 25 вересня 1981 року (том І а.с.62-63;64).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду, право власності на іншу Ѕ частину спірної земельної ділянки не було оформлено у визначений законом спосіб та будь-який правовстановлюючий документ на дану частину земельної ділянку відповідач не отримував.

Встановлено, що між сторонами фактично склався наступний порядок користування спірним житловим будинком: позивач користується приміщеннями кухні - 7,4 кв. м., житлової кімнати - 10,0 кв. м., житлової кімнати - 10,0 кв. м., ванної кімнати - 3,5 кв. м., ванної кімнати - 2,9 кв. м., що відповідає приміщенням АДРЕСА_5 згідно технічного паспорту на житловий будинок, а відповідач користується приміщеннями кімнати - 11,5 кв. м., кімнати - 15 , 3 кв. м., кімнати - 27,5 кв. м, кімнати - 16,8 кв. м., кімнати - 9,6 кв. м., кухні - 9,6 кв. м., ванної кімнати - 3,5 кв. м., вбиральні - 0,9 кв. м.; приміщення - 7,4 кв. м., що відповідає приміщенням АДРЕСА_6 згідно технічного паспорту на домоволодіння.

Крім того, між сторонами фактично склався порядок користування земельною ділянкою, відповідно до якого ОСОБА_3 користується земельною ділянкою площею 0,0434 га, а ОСОБА_2 - земельною ділянкою площею 0, 0238 га, що не відповідає розміру його частки згідно Акту про право власності на земельну ділянку.

Сторони в позасудовому порядку не змогли дійти згоди щодо порядку поділу земельної ділянки.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні його позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав своєї згоди на відхилення від розміру ідеальних часток при виділі його частки із спільної часткової власності в натурі і виплату йому грошової компенсації у разі зменшення його частки, крім того, у зв'язку з не оформленням ОСОБА_3 свого права власності на частину земельної ділянки, право спільної часткової власності на зазначену спірну ділянку в розмінні ст.358 ЦК України не існує, а тому виділ в натурі частини земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 в порядку ст. 364 ЦК України є неможливим.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями ст.356 ЦК України спільною частковою власністю є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ставив питання про виділ кожному із співвласників в натурі частину домоволодіння, що відповідає розміру його ідеальної частки.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 10144/16-43/17420/16-43 від 21 листопада 2016 року поділ (виділ) спірного житлового будинку відповідно до ідеальних часток співвласників з урахуванням порядку користування, що склався між співвласниками та у відповідності до вимог нормативних документів, не вбачається можливим. Такий виділ можливий при умові відхилення від ідеальних часток співвласників у праві власності і зменшенні частки позивача на 34,15 кв.м. в одиницях площі, що значно впливає на його права.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року з подальшими змінами, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ.

Так, як зазначалось вище, кожному із сторін у даному спорі належить по Ѕ частині спірного житлового будинку.

Звернувшись до суду з позовом, позивач просив виділити кожному із співвласників в натурі частину домоволодіння, що відповідає розміру його ідеальної частки.

В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 здійснив добудову, за рахунок якої збільшилась частина спірного будинку.

Разом з тим, як встановлено в ході судового розгляду, позивач не надав належних доказів щодо зміни ідеальних часток співвласників, не заявляв відповідного клопотання про призначення експертизи, для визначення експертом ідеальних часток приміщення, якими користувався позивач, їх частка від цілого, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для виділу сторонам в натурі із спільної часткової власності частин домоволодіння, що відповідає порядку користування, що склався між ними.

Крім того, позивач просив виділити йому в натурі із спільної часткової власності частину земельної ділянки, що відповідає його частці у спільній частковій власності.

Так, при успадкуванні ОСОБА_2 05 червня 1984 року частини спірного житлового будинку, а також при набутті відповідачем 25 вересня 1981 року права власності на Ѕ частину зазначеного житлового будинку за договором купівлі-продажу, до останніх перейшло право користування на земельну ділянку, на якій розташований зазначений будинок.

В подальшому, ОСОБА_2 оформив своє право власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки, одержавши Державний акт на право власності на земельну ділянку.

ОСОБА_3 своє право власності на частину спірної земельної ділянки не оформив у визначений законом спосіб, з чого випливає, що його частина земельної ділянки належить останньому на праві користування, тобто він не є суб'єктом права спільної часткової власності.

Тобто, власником частини земельної ділянки останнього є територіальна громада міста Києва, від імені якої права власника здійснює виконавчий орган Київської міської ради - Київська міська державна адміністрація.

Разом з тим, до участі у справі не було притягнуто в якості співвідповідача чи третьої особи Київську міську державну адміністрацію.

Таким чином, у зв'язку з не оформленням ОСОБА_3 його права власності на частину спірної земельної ділянки, право спільної часткової власності на зазначену земельну ділянку, загальною площею 0,0700 га в розуміння ст.358 ЦК України не існує, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виділ в натурі частини земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 в порядку ст.364 ЦК України є неможливим.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2010 року встановлено, що порядок користування ОСОБА_3 частиною земельної ділянки, яка є більшою за Ѕ частини, порушує право ОСОБА_2 на частину земельної ділянки, належної йому на праві власності, є необґрунтованим, оскільки вказаним рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що вимога ОСОБА_3 про встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою не заявлялась, а тому такі вимоги не підлягали задоволенню.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Судом також вірно вирішено питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: О.В. Шахова

Л.Д.Поливач

_______________________________________________

Справа № 752/1243/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/9161/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.