УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Коротуна В.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житловим будинком, вселення, виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 24 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до відповідачів, в якому просили:

- усунути їм перешкоди у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1;

- вселити їх у вищевказаний житловий будинок;

- зобов'язати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не чинити їм перешкод у користуванні спірним житловим будинком, віддати їм ключі від вхідних дверей житлового будинку та забезпечити вільний доступ до цього будинку;

- визнати ОСОБА_8 такою, що втратила право користування спірним житловим будинком;

- виселити ОСОБА_7 із житлового будинку без надання іншого житла.

На обґрунтування позовних вимог посилались на те, що їм разом належить на праві власності ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1, однак відповідачі перешкоджають їм у користуванні належним їм на праві власності майном, тому просили зобов'язати відповідачів не чинити їм перешкод в користуванні цим будинком та вселити їх до спірного житлового будинку.

Крім того, вказали, що відповідачка ОСОБА_7 не є власником спірного житлового будинку або його частки, створює їм перепони у користуванні та володінні належним їм на праві власності майном, а відповідачка ОСОБА_8 зареєстрована у спірному будинку, проте в ньому фактично не проживає, у зв'язку з чим просили виселити ОСОБА_7 із спірного житлового будинку без надання їй іншого житлового приміщення, а відповідачку ОСОБА_8 - визнати такою, що втратила право користування цим будинком.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (прізвище змінено на підставі свідоцтва про зміну імені від 06 листопада 2015 року НОМЕР_1) задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09 березня 2017 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про вселення та ухвалено в цій частині нове рішення про їх задоволення.,

Вселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про вселення і залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Таким чином, рішення апеляційного суду оскаржується представником ОСОБА_6 - ОСОБА_9 лише в частині вселення позивачів у спірний житловий будинок, а тому в іншій частині на предмет законності й обґрунтованості судом касаційної інстанції не перевіряється.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про вселення позивачів у спірний житловий будинок, виходив із того, що позивачі в спірному будинку не проживають, мають інше постійне місце проживання, а тому їх житлові права не порушені; крім того, місцевий суд зазначив, що вселення співвласників у спірний житловий будинок, які там раніше не проживали, може бути здійснено лише за можливості поділу будинку в натурі або встановлення порядку користування ним і звільнення виділених позивачам приміщень особами, які там проживали.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про вселення та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, врахував правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, дійшовши правильного та обґрунтованого висновку, що кожен учасник спільної власності володіє не часткою майна в натурі, а частково в праві власності на спільне майно в цілому, а тому ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 24 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про вселення позивачів залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.М. Коротун

О.В.Попович