Справа № 135/165/17 Провадження № 22-ц/772/2085/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Денишенко Т.О., Сопруна В.В.

При секретарі: Кирилюк Л.М.

За участю позивача ОСОБА_2 і її представника адвоката ОСОБА_3; відповідача ОСОБА_4 і його представника адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчого комітету Ладижинської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчого комітету Ладижинської міської ради, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,

В с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, за участю третьої особи Виконавчого комітету Ладижинської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивували тим, що трикімнатна квартира АДРЕСА_1 перебувала у користуванні її батьків.

Відповідач, являючись їй рідним братом і будучи зареєстрованим у ІНФОРМАЦІЯ_1, фактично не проживає у квартирі більше ніж три роки підряд без поважних причин, тому втратив право користування житлом у цій квартирі.

У квітні 2017 року відповідач ОСОБА_4 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2, за участю третьої особи виконавчого комітету Ладижинської міської ради, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, мотивувавши свої вимоги тим, він друге зареєструвався і поселився у квартирі в 2006 році, а його сестра у 2007 році. Коли в квартиру вселилася сестра разом із чоловіком і двома неповнолітніми дітьми, а в квартирі проживав батько, який був людиною похилого віку, проживання в квартирі стало неможливим, оскільки на всіх не вистачало житлової площі, діти сестри підростали, їм необхідно було більше місця. Так як він був без дітей, щоб не заважати, він змушений був тимчасово проживати на дачі. При цьому частину речей він залишив у квартирі. До квартири заходив інколи, щоб якісь речі взяти, а якісь залишити, тому, що на дачі зберігати їх немає можливості. Після смерті батька ОСОБА_6 10 листопада 2016 року, звільнилася кімната у якій проживав батько і він повідомив сестру про свій намір вселитися у цю кімнату. Вселитися він не зміг, оскільки сестра змінила замки на вхідних дверях квартири і ключів йому не дала. Вважає, що сестра чинить йому перешкоди у користуванні житлом.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 червня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_7, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчого комітету Ладижинської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволено.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою № 61 в будинку № 12, що знаходиться по вул. Петра Кравчика у м. Ладижині Вінницької області.

Стягнуто із ОСОБА_4 судовий збір у сумі 640,00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчого комітету Ладижинської міської ради, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу ОСОБА_2 в задоволенні заявлених нею позовних вимог та задовольнити позовні вимоги зустрічного позову.

Зазначив, що при ухваленні судового рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, внаслідок чого рішення є неправомірним та необгрунтованим.

У судовому засіданні відповідач-позивач ОСОБА_4 і його представник підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Позивач-відповідач ОСОБА_2 і її представник заперечили проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду вважають правильним, тому просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявився і не надав письмових заперечень на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

По справі встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 172 від 27.08.1987 року ОСОБА_6 та його сімї у складі 3-х чоловік: ОСОБА_8 (дружина), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_7 (донька) видано ордер № 2059 від 08.09.1987 року на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі ордера № 2059 від 08.09.1987 року, виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради, в квартирі АДРЕСА_2 поселилися та зареєстрували своє місце проживання: ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_4 і ОСОБА_7 (а. с. 7).

Згодом ОСОБА_4 і ОСОБА_7 виселилися із квартири і знялися із реєстрації в ній.

3 серпня 2002 року померла ОСОБА_8 (свідоцтво про смерть серії 1-АМ № 184143, видане 5 серпня 2002 року Ладижинським відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької області а. с. 11).

Повторно ОСОБА_4 вселився у квартиру та зареєстрував своє місце проживання в ній 8 грудня 2006 року, про що свідчить реєстраційна відмітка місця проживання у паспорті серії АА №448233, виданого 19 березня 1997 року Ладижинським МВМ УМВС України у Вінницькій області (а. с. 10, 39-40).

18 липня 2001 року ОСОБА_7 і ОСОБА_9 одружилися; дружині присвоєно прізвища ОСОБА_9, про що свідчать відповідні записи у паспорті громадянина України, виданого ОСОБА_2 Ладижинським МВМ УМВС України у Вінницькій області 20 вересня 2001 року, серії АВ № 228794 (а. с. 4).

ОСОБА_2 повторно вселилася і зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі 21 серпня 2007 року, про що свідчить відповідний запис у її паспорті на сторінці 12 (а. с. 4-5).

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_9, дружині залишено прізвище ОСОБА_9 (а. с. 16), про що зроблено відповідну відмітку у паспорті ОСОБА_2 на сторінці 10 (а. с. 4 на звороті).

ОСОБА_6 помер 10 листопада 2016 року, про що свідчить свідоцтво про смерть серії 1-АМ № 357409, видане Ладижинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 10 листопада 2016 року, актовий запис № 231 (а. с. 17).

Згідно довідки № 1351 про склад сімї та зареєстрованих у квартирі осіб, виданої 20 лютого 2017 року відділом ведення реєстру Ладижинської територіальної громади Ладижинської міської ради у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_2 і її неповнолітні діти: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 13).

Із акту обстеження житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3, від 17 січня 2017 року, вбачається, що комісією в складі 2-х осіб від КП «Ладжитлосервіс» в результаті проведеного обстеження цього житлового приміщення було встановлено, що у квартирі ОСОБА_4 зі слів сусідки квартири № 65 ОСОБА_12 та сусідки квартири № 60 ОСОБА_13, не проживає більше року. Даний акт ніким не затверджений (а. с. 18, 69).

В акті обстеження матеріально-побутових умов сімї ОСОБА_2, оформленого 06.10.2016 року зазначено, що ОСОБА_4, будучи зареєстрованим, фактично не проживає у квартирі, а фактично проживає у ТОВ «Заріччі» і це підтверджують сусіди (а. с. 19, 68).

В акті обстеження матеріально-побутових умов сімї ОСОБА_2, оформленого 15.12.2016 року, зазначено: «ОСОБА_4 фактично не проживає у квартирі, проживає у ТОВ «Заріччя» (на дачі). Факт не проживання ОСОБА_4 із заявницею підтверджують сусіди» (а.с.20,67).

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

По справі встановлено, що сторони користувалися жилим приміщенням квартирою № 61 по вул. Петра Кравчика, 12 у м. Ладижині відповідно до договору найму жилого приміщення, укладеного на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем Комунальним підприємством «Ладжитлосервіс» Ладижинської міської ради і наймачем ОСОБА_6, на імя якого 8 вересня 1987 року видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї

По справі встановлено, що відповідач у встановленому законом порядку зареєстрований у спірній квартирі, тобто, у розумінні діючого житлового законодавства України, він має право на користування жилим приміщенням у цій квартирі.

Заперечуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 та обгрунтовуючи свої позовні вимоги у зустрічному позові, відповідач зазначив, що після вселення та проживання у квартирі сестри позивача по справі ОСОБА_2 разом із сімєю: чоловіком і двома неповнолітніми дітьми сином ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_5 і дочкою ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_6, а в квартирі проживав їх батько ОСОБА_6, який був людиною похилого віку, нормальне проживання в таких умовах стало неможливим, оскільки на всіх не вистачало житлової площі. Так як він був сам один, він змушений був змінити на деякий час, тимчасово своє місце проживання. А оскільки іншого постійного місця проживання у нього не було, то він став проживати на дачі в садівничому товаристві «Заріччя» в садовому будинку. Частина його речей залишилася у спірній квартирі. Він інколи заходив до квартири, щоб якісь речі взяти, а якісь залишити, тому що на дачі зберігати речі немає можливості. Після смерті батька ОСОБА_6 10 листопада 2016 року, він повідомив сестру ОСОБА_2 про свій намір повернутися проживати у квартиру у батькову кімнату і з цією метою взяв комплект батькових ключів, про що знала ОСОБА_2 Вселитися у квартиру він не зміг у звязку з тим, що ОСОБА_2 самовільно змінила в квартирі замки на вхідних дверях і відмовилася надати йому ключі від нових замків.

Відповідно до частин 4 і 5 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно положень статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 10 постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" № 2 від 12 квітня 1985 року, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, тому дане питання слід вирішувати у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Римської Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку.

Згідно із пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав"

Зокрема пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданими. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

Право на житло є одним з найбільш природних і невід'ємних прав людини. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має преюдиціальне значення, якщо може бути реалізоване. А право кожного захищати свої права і свободи, права і свободи інших осіб від посягань найчастіше реалізується певними компетентними органами. Серед різноманітних національних механізмів і засобів забезпечення прав і свобод людини поширеним є судовий захист.

За таких обставин, задоволення позову ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_4, для якого це приміщення є єдиним житлом, оскільки іншого житла він не має, а дача не являється таким житлом, буде не лише не відповідати закріпленим у п. 6 статті 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, зокрема таким, як справедливість, добросовісність та розумність, а й порушуватиме права ОСОБА_4 на житло, яке охороняється Конституцією України, а також міжнародними договорами, які у відповідності до статті 10 ЦК України є нормами національного законодавства.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку про недостатність правових підстав для визнання відповідача таким, що понад шість місяців без поважних причин не проживає в спірній квартирі, за таких обставин рішення в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

А оскільки відповідач не втратив право користування у спірній квартирі, проте не використовує її для проживання внаслідок неправомірної поведінки позивача по справі ОСОБА_2, тому його вимоги, заявлені у зустрічному позові, підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового рішення, якщо судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, а також якщо судом допущено порушення норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового чи зміни рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, ст. 9, 71, 72 ЖК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 червня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчого комітету Ладижинської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Зустрічний позов задовольнити.

Усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_5, які чинить йому ОСОБА_2, шляхом вселення ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_5.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.В. Матківська

Судді: Т.О. Денишенко

ОСОБА_16

Згідно з оригіналом

Суддя: М.В. Матківська