АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6871/17 Справа № 179/750/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3

за участю секретаря - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_4 на укористь ПАТ КБ «ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 03 жовтня 2008 року: заборгованість за кредитом 3996 грн. 50 коп.; заборгованість за відсотками - 5565 грн. 24 коп.; заборгованість по комісії за користування кредитом 4454 грн. 91 коп.; пеня та штрафи за несвоєчасність виконання зобовязання 399 грн. 65 коп.; судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.79-81).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі (а.с.87).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 жовтня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно умов якого - позивач надав відповідачеві кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 11-17).

Відповідно до розрахунку, заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором, станом на 22.06.2014 року становить 14967 грн. 48 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом 3996 грн. 50 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 5565 грн. 24 коп.; заборгованість по комісії за користування кредитом 4454 грн. 91 коп.; штраф (фіксована частина) - 250 грн. 00 коп.; штраф (процентна складова) - 700 грн. 83 коп. (а. с. 6-10).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із їх законності та обґрунтованості, застосувавши положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, визначив розмір, який підлягає стягненню неустойки (пені та штрафів) в розмірі 399 грн. 65 коп.

Проте колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини, що склалися між сторонами та до них застосовано вірно відповідні норми матеріального права. Наявна заборгованість підтверджується належними та допустими доказами та її розмір з боку відповідача спростовано не було. Тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Однак судом першої інстанції не було вирішено питання щодо застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові.

Згідно зі ст.31 ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки.

Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Як убачається із заяви про перегляд заочного рішення, відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності (а.с.45-47), однак суд першої інстанції не надав оцінки такій заяві.

З наданих банком розрахунків заборгованості вбачається, що платежів в рахунок погашення існуючої заборгованості не здійснювалося відповідачем з 03.10.2008 (а.с.6-10).

Тоді як банк звернувся до суду з даним позовом лише 23 липня 2014 року, тобто з пропуском встановленого ЦК України строку позовної давності.

Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідач звертався до суду із заявою про застосування строку позовної давності. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про доцільність застосування строку позовної давності до даних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Отже, наведений у ЦК України перелік підстав припинення зобов'язань не є вичерпним.

Зобов'язання може припинятися і з інших підстав (встановлених законом і, зокрема, з підстав встановлених міжнародним договором, згода на обов'язковість кого надана Верховною радою України, що прямо передбачено наведеними нормами закону.

Згідно з пунктом 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року: "Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції... та статті 46 Конвенції щодо визнання обов'язкової юрисдикції Європейського суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції", у зв'язку з чим у вітчизняному кримінальному та цивільному судочинстві при Застосуванні норм Конвенції з метою їх тлумачення можливе посилання на рішення Євросуду з прав людини, що мають прецедент ний характер.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини": "Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права".

Отже, наведеними вище імперативними нормами законів України встановлено що, у разі невідповідності законів України Конвенції та практиці Суду (у тому числі і неповноти, суперечливості закону), національні суди України не лише можуть, а зобов'язані вирішувати справи в порядку цивільного судочинства (пункти 1, 5 ст. 8 ЦПК України) із застосуванням Конвенції),як джерела права.

У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив: "Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду".

Тобто, згідно практики Суду суб'єктивне матеріальне право безпосередньо пов'язане з позовною давністю; боржник має право після пропущення кредитором строку позовної давності бути звільненим від свого обов'язку перед кредитором (звільненим від переслідування та притягнення до суду).

У справі N 910/14754/14 суд касаційної інстанції застосував практику Європейського суду, викладену в рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" та дійшов висновку про припинення іпотеки у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Наведена у рішенні Європейського суду від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" практика Суду (джерело права) узгоджується із змістом ч. 2 ст. 20 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 ЦК України нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Саму наявність в ЦК України інституту позовної давності, з урахуванням наведеної практики Суду (джерела права), слід вважати тим випадком, встановленим законом, коли нездійснення у визначений строк права на захист припиняє цивільне право, що порушене. Таким чином, позовна давність це виняток (встановлений законом) із загального правила, передбаченого ч. 2 ст. 20 ЦК України. Із закінченням позовної давності погашається право на захист, внаслідок матеріальне право стає незахищеним. Зі спливом позовної давності суб'єктивне право припиняє своє існування.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, який є підставою для відмови у позові відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України, означає, що вже жодна вимога не підлягає примусовому здійсненню за будь-якого розгляду суперечки, порушеної після цього моменту.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2017 року скасувати.

В задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відмовити.

Рішення апеляційного суду вступає в силу з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді