У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування вимог ОСОБА_6 посилався на те, що з 03 грудня 2012 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Державний ощадний банк України». 08 жовтня 2015 року його було звільнено з посади юрисконсульта 1 категорії аналітично-консультативного сектору юридичного відділу за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки заяву про звільнення подав під тиском начальника юридичного відділу, у зв'язку з чим перебував в стані душевного хвилювання і не міг адекватно усвідомлювати події.

Крім цього, в порушення вимог ст. ст. 3, 11 Закону України «Про відпустки» йому не надали невикористану щорічну основну відпустку згідно із поданою ним заявою від 08 жовтня 2015 року, а також в порушення вимог ст. 47 КЗпП України у день звільнення не видали трудову книжку.

Звертав увагу на те, що відповідач не відреагував на подану ним заяву від 15 жовтня 2015 року про відкликання заяви про звільнення, що вважає порушенням вимог ст. 38 КЗпП України.

З врахуванням неодноразових заяв про уточнення позовних вимог, просив поновити його на посаді юрисконсульта 1 категорії аналітичного-консультативного сектору юридичного відділу філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 08 жовтня 2015 року з усіма належними йому надбавками та преміями, стягнути з відповідача компенсацію за час вимушеного прогулу в розмірі 47 765 грн., витрати на правову допомогу в сумі 7 150 грн.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7 порушують питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням в частині позовних вимог про поновлення на роботі нового рішення, яким в цій частині позов задовольнити та в частині позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 наказом від 03 грудня 2012 року № 1277-к прийнятий на посаду юрисконсульта 1 категорії юридичного відділу філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 03 грудня 2012 року, по строковому трудовому договору, на період відпустки по вагітності та пологах ОСОБА_8

Наказом від 03 лютого 2014 року № 165-к ОСОБА_6 переведений з 03 лютого 2014 року в аналітично-консультативний сектор юридичного відділу на умовах строкового трудового договору, на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_8 до дня фактичного виходу її на роботу, із збереженням умов та оплати праці.

Наказом від 15 жовтня 2014 року № 1837-к продовжено позивачу ОСОБА_6 строк дії трудового договору з 15 жовтня 2014 року на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_9 до дня фактичного виходу її на роботу.

Наказом відповідача від 08 жовтня 2015 року № 1909-к позивача ОСОБА_6 звільнено з посади юрисконсульта 1 категорії аналітично-консультативного сектора юридичного відділу 08 жовтня 2015 року за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України.Відділ організації бухгалтерського обліку, звітності та контролю зобов'язано виплатити ОСОБА_6 компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 21 календарний день (а.с. 29).

Порядок звільнення - певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин.

Якщо ініціатива припинення трудового договору належить працівникові, то він подає заяву на ім'я власника або уповноваженого ним органу про своє бажання звільнитися з роботи.

Підставою звільнення ОСОБА_6 є його заява від 08 жовтня 2015 року, в якій він просив звільнити його із займаної посади за власним бажанням з 08 жовтня 2015 року (а.с. 22).

Відповідно до ч. 1 ст. 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

За змістом вказаних норм трудового законодавства власник або уповноважений ним орган повинен розірвати строковий трудовий договір достроково на вимогу працівника у разі неможливості продовжувати роботу з поважних для працівника причин у строк, про який він просить його звільнити.

Відповідно до заяви від 08 жовтня 2015 року, позивач просив звільнити його за власним бажанням з 08 жовтня 2015 року, тобто працівник не попереджав роботодавця про розірвання трудового договору за два тижні, а тому за вказаних обставин він був позбавлений права на відкликання заяви про звільнення.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_6 зазначав, що заяву про звільнення подав під тиском начальника юридичного відділу, у зв'язку з чим перебував в стані душевного хвилювання і не міг адекватно усвідомлювати свої дії.

Абзацом 4 п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»роз'яснено, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпПсуди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Суди попередніх інстанцій врахували зазначену постанову та правильно виходили із того, що матеріали справи не містять доказів психологічного тиску на позивача, ні до адміністрації банку, ні до правоохоронних органів позивач із заявами про застосування щодо нього психологічного впливу та примушування писати заяву про звільнення не звертався.

З матеріалів справи встановлено, що після написання 08 жовтня 2015 року заяви про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 08 жовтня 2015 року, в цей самий день позивач ОСОБА_6 подав на ім'я начальника філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» заяву про те, що у зв'язку із раптовим погіршенням стану здоров'я, він з 08 жовтня 2015 року перебуває на лікарняному.

Враховуючи вищенаведене, просив надати йому матеріальну допомогу на лікування та по завершенню терміну його непрацездатності надати йому щорічну невикористану відпустку в повному обсязі і звільнити в останній день за власним бажанням (а.с. 24).

Згідно із ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням.

Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Як вбачається із матеріалів справи, волевиявлення позивача ОСОБА_6 на звільнення з підстав, передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП України, було виражене у формі власноручно написаної заяви про звільнення із зазначенням часу проведення такого звільнення, а саме з 08 жовтня 2015 року, при цьому в цій заяві він не звертався із проханням надати перед звільненням невикористану щорічну відпустку.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача відбулося в строк, визначений ОСОБА_6, подання після цього ним заяви про надання відпустки, про відкликання заяви про звільнення від 15 жовтня 2015 року і подальша відмова власника підприємства у задоволенні такої, не свідчить про незаконність дій останнього та не порушує трудових прав ОСОБА_6, не суперечить вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116цього Кодексу.

Наказом про звільнення від 08 жовтня 2015 року № 1909-к обумовлено виплатити ОСОБА_6 компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 21 календарний день.

Факт надходження 08 жовтня 2015 року коштів на картковий рахунок позивач у судах попередніх інстанцій не заперечував, спору щодо розміру компенсації за невикористану відпустку між сторонами немає.

Відповідно до п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівниківякщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

09 жовтня 2015 року банк направив позивачу рекомендованим листом повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки або надання письмової згоди на відправлення трудової книжки поштою, що відповідає п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

За повідомленням відділення поштового зв'язку № 53 м. Львова, рекомендований лист повернуто відправнику за закінченням терміну зберігання.

26 жовтня 2015 року ОСОБА_6 подав відповідачу листок непрацездатності, ознайомився з наказом про звільнення, отримав трудову книжку та до роботи не приступив (а.с. 23).

Суди встановивши, що ОСОБА_6 в день подання заяви про звільнення від 08 жовтня 2015 року не перебував на робочому місці до завершення робочого дня, а залишив робоче місце одразу після написання заяви про звільнення, дійшли правильного висновку про те, що невидача трудової книжки в день звільнення відбулася не з вини відповідача.

Згідно ч. 3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

При цьому, ця заборона не стосується звільнення з ініціативи працівника.

Таким чином, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій із дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, визначилися з правовими нормами, які підлягають застосуванню до спірним правовідносин, правильно вважали, що звільнення позивача з роботи відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, а тому дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про поновлення на роботі.

Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні цих вимог.

Доводи касаційної скарги про неналежну оцінку судами наданих доказів - безпідставні, оскільки обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження у судах і висновки з цього приводу, зроблені судами, ґрунтуються на встановлених у судах обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко С.О. Карпенко Г.І. Мостова