Провадження №2/428/954/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2017 року Сєвєродонецький міський суд

Луганської області у складі:

головуючого судді Юзефовича І.О.

при секретарі Продченко О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики ,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи дані вимоги тим, що 22.11.2013р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 390000грн. На підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_2 власноруч написав боргову розписку про отримання від позивача ОСОБА_1 вищезазначеної суми, яку відповідач зобовязався повернути до 01.02.2014р. Не отримавши 01.02.2014р. грошові кошти у сумі 390000грн. позивач неодноразово звертався до відповідача усно з вимогою негайно повернути позику. Проте, у встановлений договором позики строк, відповідач свої зобовязання щодо повернення позивачу боргу у сумі 390000грн. не виконав - позику не повернув. Тому, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом і просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 за договором позики на підставі виданої боргової розписки від 22.11.2013р. заборгованість з урахуванням інфляційних витрат і 3% річних у сумі 794 526,16грн. В подальшому ОСОБА_3 в інтересах позивача ОСОБА_1 зменшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики на підставі розписки від 22.11.2013р. з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних у сумі 404526,16грн.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що 22.11.2013р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 390000грн. На підтвердження укладення договору позики відповідачем ОСОБА_2 було власноруч написано розписку про отримання у позивача ОСОБА_1 вищевказаної суми, яку ОСОБА_2 зобовязався повернути до 01.02.2014р. Станом на 01.02.2014р. відповідач свої зобовязання перед позивачем не виконав, суму боргу не повернув. Відповідно до діючого законодавства зобовязання має виконуватись належним чином, позичальник який позичив кошти має право на отримання 3% річних та інфляційних втрат за весь час прострочення повернення позики, тому просив позов задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість з урахуванням інфляційних витрат і 3 % річних у сумі 794 526,16грн. В судовому засіданні від 22.06.2017р. зменшив позовні вимоги та просив стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість за договором позики на підставі розписки від 22.11.2013р. з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних у сумі 404526,16грн.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. В судовому засіданні від 16.05.2017р. позов не визнав та пояснив, що грошових коштів від позивача ОСОБА_1 він не отримував, борг виник внаслідок певних господарських операцій (постачання кондитерських виробів). В судовому засіданні від 28.07.2017р. уточнені позовні вимоги не визнав та пояснив, що розрахунок боргу між ним та позивачем на загальну суму 390000грн. відбувся, але залишилася розписка, яку зараз використовують, тому відповідачем подана заява з підстав шахрайства з боку відповідача.

Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи , суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 509, 526, 610, 611, 625 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання повинне виконуватися належним чином, згідно умовам договору. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.1 ст.534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначної суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до ст.1049 ч.1 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до копії розписки від 22.11.2013р., ОСОБА_2, мешкаючий за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Курчатова, 5/10, паспорт серії ЕК №706391, виданий 10.12.1997р. Сєвєродонецьким МВ УМВС України у Луганській області взяв у борг грошову суму у розмірі 390000грн. у ОСОБА_1, мешкаючого за адресою: м. Донецьк, пр. Дзержинського, 69-б/6, паспорт серії ВВ №388784, виданий 07.04.1998р. Радянським РУ УМВС м. Макіївка Донецької області, котру зобовязався повернути до 01.02.2014р.

Таким чином, судом було встановлено, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики від 22.11.2013р., відповідно до якого відповідач позичив у позивача під розписку 390000грн., які був зобов'язаний повернути до 01.02.2014р. Станом на день звернення до суду з позовом, відповідачем суму боргу за договором позики від 22.11.2013р. у розмірі 390000грн. повернуто не було. Станом на 18.02.2017р., відповідач погасив заборгованість, сплативши ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 390000грн. Однак, відповідач порушив зобов'язання взяті на себе згідно з умовами договору позики щодо строків повернення позики. Позивач вважає, що оскільки відповідач прострочив виконання взятих перед позивачем зобов'язань по поверненню суми позики, тому окрім суми боргу відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України відповідач має також сплатити індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Суд погоджується з даними вимогами позивача, оскільки вони ґрунтуються на законі. Наявний в матеріалах справи розрахунок відповідачем не спростовано, власних розрахунків надано не було, а тому даний розрахунок судом приймається, як достовірний.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, той факт, що у добровільному порядку відповідач вчасно кошти згідно договору позики не сплатив, тому суд вважає за можливе позовні вимоги позивача ОСОБА_1 задовольнити та стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 22.11.2013р. з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних у сумі 404526,16грн.

На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог витрати по оплаті судового збору в сумі 6890грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 223, ЦПК України, ст.ст. 202, 207, 509, 526, 534, 610, 611, 625 , 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд,

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, 23.01.1961р.н., паспорт серії ЕК №706391, виданий Сєвєродонецьким МВ УМВС України в Луганській області 10.12.1997р., що зареєстрований за адресою: 93412, АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, 11.07.1975р.н., паспорт серії ВВ №388784, виданий Радянським РУ УМВС м. Макіївки Донецької області 07.04.1998р., що зареєстрований за адресою: 83003, АДРЕСА_2, заборгованість за договором позики на підставі розписки від 22.11.2013 року з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних у сумі 404 526,16грн.

Стягнути з ОСОБА_2, 23.01.1961р.н. на користь ОСОБА_1, 11.07.1975р.н. суму сплаченого судового збору по справі у розмірі 6890грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя