У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 15 листопада 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоМостової Г.І., суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6, третя особа - Національний банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року, в с т а н о в и л а: У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 25 січня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»; банк) та відповідачем укладено кредитний договір № 2706/0108/71-028, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти для споживчих потреб у розмірі 100 000 доларів США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом строком до 25 січня 2033 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між банком та позичальником укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку банку передано належну на праві власності іпотекодавцю двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. 25 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ВАТ «Сведбанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» права вимоги до боржників, в тому числі і за кредитним договором № 2706/0108/71-028, повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Посилаючись на те, що боржник належним чином не виконував умови кредитного договору, забезпеченого іпотекою, у зв'язку з чим станом на 08 липня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 2 305 627 гривень 71 копійка, з яких: тіло кредиту - 2 017 347 гривень 15 копійок, відсотки - 238 253 гривні 92 копійки, пеня - 47 274 гривні 92 копійки, сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту - 333 гривні 78 копійок та відсотках - 2 417 гривень 94 копійки, в рахунок погашення якої просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року позовні вимоги - задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості в сумі 2 261 352,79 грн. за кредитним договором № 2706/0108/71-028 від 25.01.2008 року звернуто стягнення на майно ОСОБА_6, а саме на квартиру АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено. В порядку ст. 217 ЦПК України виконання рішення зупинено до припинення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 року. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір у справі в сумі 3 654 грн. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення наступного змісту. У задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що боржником належним чином не виконано умови кредитного договору, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому суд на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» дійшов висновку про зупинення виконання рішення до припинення дії вказаного Закону. Крім того, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України вважав за можливе зменшити розмір пені за порушення умов договору з урахуванням принципів розумності та справедливості з 47 274 гривень 92 копійок до 3 000 гривень. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що між сторонами не узгоджено спосіб звернення стягнення на іпотечне майно шляхом визнання права власності за іпотекодержателем, оскільки визнання та реєстрація права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду Законом України «Про іпотеку» не передбачено. Проте з висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає. Судом встановлено, що 25 січня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем укладено кредитний договір № 2706/0108/71-028, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти для споживчих потреб у розмірі 100 000 доларів США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом строком до 25 січня 2033 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між банком та позичальником укладено іпотечний договір № 2706/0108/71-028-Z-1, згідно з яким в іпотеку банку передано належну на праві власності іпотекодавцю двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Боржник належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 08 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 2 305 627 гривень 71 копійка. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Так, за змістом ст. 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до ст.589 ЦК України, ч. 1 ст. 33Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Згідно із ч. 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Виникнення права власності за рішенням суду передбачено у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. Отже, аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Разом з тим наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Дійшовши висновку, що між сторонами не узгоджено спосіб звернення стягнення на іпотечне майно шляхом визнання права власності, оскільки такий спосіб не передбачено Законом України «Про іпотеку»на підставі рішення суду, апеляційний суд не врахував, що за умовами п. 12.3.1 іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, у зв'язку з чим висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову з цих пістав, є помилковим. Разом з тим не можна погодитись з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Дійшовши висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції не зазначив спосіб звернення стягнення, при цьому застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон). Відповідно до вказаного Закону протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. За своїм змістом Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права. Разом з тим судом першої інстанції не з'ясовано чи підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем. Крім того, за змістом ч. ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні допускається шляхом відступлення права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав (ст. 514 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, 25 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ВАТ «Сведбанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» права вимоги від боржників, у тому числі і за кредитним договором № 2706/0108/71-028, повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. За змістом ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Вирішуючи спір, суд першої інстанції викладеного не врахував та не перевірив, чи зареєстровано у встановленому законом порядку відступлення прав ПАТ «Дельта Банк» за іпотечним договором та, у зв'язку з цим, чи має позивач право вимоги за іпотечним договором внаслідок порушення основного зобов'язання. За таких обставин та з урахуванням правовою позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року (справа № 6-1243цс16), заочне рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити. Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий Г.І. Мостова Судді: Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Л.М. Мазур О.В. Попович