АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа 759/6083/16-ц Головуючий у 1-ій інстанції - Шум Л.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7900/2017 Доповідач - Музичко С.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня2017 року колегія суддів cудової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Музичко С.Г.,

Суддів - Рейнарт І.М., Немировської О.В.,

при секретарі - Гоін В.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві - ЯцинікЮлії Василівни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року в справі за заявою ОСОБА_3, зацікавлені особи: Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ в м. Києві, Державна міграційна служба України Головного управління ДМС у м. Києві про встановлення факту постійного проживання на території України,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 у квітні 2016 р. звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, посилаючись на те, що з 1990 р. вона постійно проживає та працюєв Україні.

Зазначила, що неодноразово зверталась до Консульського відділу Російської Федерації в Україні, Київської міської адміністрації та Управління у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України із заявами про надання їй статусу громадянки України та видачу паспорта українського зразка, проте їй було відмовлено. У зв'язку з чим заявниця просила суд встановити факт постійного проживання на території України з 20 січня по теперішній час.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року заяву ОСОБА_3, зацікавлені особи: Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ в м. Києві, Державна міграційна служба України Головного управління ДМС у м. Києві про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_3 з 29 січня 1990 року по теперішній час на території України.

В поданій апеляційній скарзі представник Державної міграційної служби України Головного управління ДМС у м. Києві просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом при прийнятті рішення було порушено ч. 4 ст. 235 ЦПК України, оскільки зацікавлену особу ГУ Державної міграційної служби України у м.Києві про час та місце розгляду справи належним чином не було повідомлено. Також зазначає, що факт, який встановлено оскаржуваним рішенням, Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 не передбачено.

В судовому засіданні представник ГУ ДМС України у м.Києві апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених в суді першої інстанції вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив із того, що заявниця має намір набути громадянство України, а тому встановлення факту її постійного проживання в період з 20.01.1990 року по теперішній час на території, яка стала територією України, має юридичне значення для заявниці та породжує для неї юридичні наслідки.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 року в Целіноградській області Шортандинського району, з/с Шортандинський, Російської Федерації (а.с. 4).

Також судом встановлено, що ОСОБА_3 має паспорт громадянки СРСР, у якому наявна відмітка, датована 7.06.1989 року, згідно якої заявниця була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, Російська Федерація (а.с. 5).

Згідно запису трудовій книжці ОСОБА_3 з 29.01.1990 року по 30.12.2000 року працювала артисткою з номером «Дресировані голуби» Театру-студії «Трюк», який був розташований у м.Києві (а.с. 7) та постійно проживала у м.Києві.

З довідки, виданої 21.06.2006 року Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Святошинського району м.Києва Житлово-експлуатаційна організація №807, заявниця з липня 2003 року проживає за адресою: АДРЕСА_2.

З листа Консульського відділу Посольства Російської Федерації в Україні від 10.11.2016 року вбачається, що ОСОБА_3 не належить до громадянсва Російської Федерації (а.с. 46).

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 неодноразово зверталась до різних державних органів України з приводу надання їй громадянства України, однак позитивного вирішення даного питання не відбулося.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що ОСОБА_3 постійно проживає на території України з 29 січня 1990 року і не є громадянкою іншої держави.

Вказані обставини не заперечувались представником Головного управління державної міграційної служби у м.Києві, що вона підтвердила під час апеляційного розгляду.

Разом з цим, задовольняючи заяву, суд виходив з положень ст. 8 Закону України «Про громадянство.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є, зокрема, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Пунктом 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001р., в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006р., визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням згідно п. 92 даного Порядку приймають органи міграційної служби.

Відповідно до п. 90 цього Порядку Головне управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі перевіряє відповідність оформлення документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов'язує належність особи до громадянства України.

Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов'язує належність особи до громадянства України, начальник головного управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі або його заступник приймає рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України.

Вказані норми не були враховані судом першої інстанції при розгляді даної справи, тому колегія суддів дійшла до висновку, що судом при встановленні факту проживання заявниці на території України помилково було застосовано ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство», замість ч. 1 ст. 3 даного Закону.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права є правомірними, однак, це не є підставою для відмови у задоволенні заяви, оскільки судом встановлено факт постійного проживання ОСОБА_3 на території України станом на 24 серпня 1991 року, а рішення суду в частині застосування норм матеріального права підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги про неповідомлення заінтересованої особи - Головного управління ДМС у м. Києві про час та місце розгляду справи є обґрунтованими, однак відповідно до ч. 3 ст. ст.309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Однак, колегія суддів встановила, що вказане порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи, а представник Головного управління ДМС у м. Києві мав можливість під час апеляційного розгляду висловити свою позицію по даному питанню та надати докази у підтвердження своїх заперечень.

Представником Головного управління ДМС у м. Києві під час апеляційного розгляду не були надані докази, які б спростували твердження ОСОБА_3 та надані нею докази її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні, а саме слід встановити факт постійного проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 станом на 24 серпня 1991 року на території України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 303, ч.2 ст. 309, ст. ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві - Яцинік Юлії Василівни задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року змінити.

Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції.

Заяву ОСОБА_3 задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4за станом на 24 серпня 1991 року на території України.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді