Номер справи 220/761/17
Номер провадження № 2/220/358/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2017 року Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Якішиної О.М.

за участю серетаря ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Велика Новосілка Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання угоди купівлі-продажу транспортного засобу недійсною,

ВСТАНОВИВ:

25.05.2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, посилаючись на наступне.

Вона 28 листопада 2015 року зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_3, однак з початку квітня 2017 року вони разом не проживають. В період шлюбу, 15 червня 2016 року, за 147000 грн. вони придбали легковий автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1. Вподальшому за власні кошти вони встановили на автомобілі газобалонне обладнання, за що заплатили 9000 грн., придбали нові колеса за 5000 грн. та витратили на ремонт двигуна 11000 грн. Таким чином вартість автомобіля збільшилась на 25000 грн. і стала складати 172000 грн. Добре усвідомлюючи, що автомобіль є спільною сумісною власністю, і що на його відчуження необхідна її письмова, нотаріально засвідчена згода, відповідач, не повідомивши її, через територіальний сервісний центр №1445 регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області 11 квітня 2017 року уклав договір купівлі-продажу вказаного автомобіля зі своїм батьком ОСОБА_4 та перереєстрував на нього спірний автомобіль. Про вказану угоду їй стало відомо 16 травня 2017 року. Вважає, що відповідачі навмисно знизили вартість автомобіля до 106000 грн. Враховуючи те, що вона не надавала своєї згоди на продав автомобіля, який придбаний в період шлюбу і належить подружжю на праві спільної сумісної власності, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною.

В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовні заяві. Позивач додала, що автомобіль був придбаний за спільні гроші - її та відповідача ОСОБА_3, які вони заробляли, працюючи неофіційно. Зазначила, що на момент укладення шлюбу у її чоловіка був автомобіль ВАЗ-21099, який він продав в період шлюбу, після чого придбав автомобіль CHEVROLET і до березня 2017 року, коли вона та ОСОБА_3 стали проживати окремо, у чоловіка не було наміру продавати його. Вважає, що відповідачі уклали договір внаслідок злого наміру, без її згоди на це, бажаючи уникнути виділу її частки з цього майна. Додала, що рішенням суду від 29.05.2017 р. шлюб між нею та відповідачем розірвано.

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав та пояснив, що 15.06.2016 року ОСОБА_3 був придбаний автомобіль CHEVROLET AVEO, який він купив після продажу належного йому ще до шлюбу автомобіля ВАЗ. Зазначили, що спірний автомобіль був придбаний за гроші від продажу старого автомобіля та гроші, позичені ОСОБА_3 у батьків. Зазначили, що ані позивач, ані відповідач ОСОБА_3 не працювали, крім того, позивачка ще навчалась. Після того, як сімя сторін припинила своє існування, а у ОСОБА_3 залишився борг перед батьками, він вирішив припинити боргове зобовязання та передав батькові в рахунок погашення боргу спірний автомобіль.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав та пояснив, що його син ОСОБА_3 придбав автомобіль CHEVROLET AVEO після продажу належного йому на праві власності автомобіля ВАЗ. Іншу частину суми, яка була необхідна для його придбання, сину позичили він та його дружина. Після того, як сімя сина розпалась, вони сказали сину повернути гроші. Оскільки грошей у нього не було, син передав їм з матірю автомобіль.

Суд, вислухавши позивача та її представника, представника відповідача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, допитавши свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, дослідивши надані суду докази, прийшов до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 28.11.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії І-НО № 438450, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Великоновосілківського РУЮ у Донецькій області (а.с. 9).

На підставі свідоцтва про реєстрацію серії СХО № 186510 від 15.06.2016 р., за ОСОБА_3 зареєстрований автомобіль CHEVROLET AVEО, номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 14-15).

Згідно даних територіального сервісного центру 1445 РСЦ МВС в Донецькій області від 22.04.2017 р., станом на 22.04.2017 р. згідно компютерного обліку за ОСОБА_3 значився легковий автомобіль CHEVROLET AVEО ЗНГ, 2008 року випуску, чорного кольору, тип кузова седан, двигун № НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_3, VIN (ідентифікатор ТЗ) № Y6DSF69YE8W007007, номерний знак НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію серії СХО № 186510 від 15.06.2016 р., який 11.04.2017 р. на підставі договору купівлі-продажу № 1445/2017/412810, укладеного в територіальному сервісному центрі № 1445, перереєстровано на ОСОБА_4 (а.с. 10).

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, продаж спірного автомобіля здійснено за 106 000 грн. (а.с. 12-13).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалась на те, що автомобіль, який є спільною власністю подружжя, проданий без її письмової, нотаріально засвідченої згоди внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, а тому на підстав ст.ст. 203, 215, 232, 369 ЦК України, угода повинна бути визнана недійсною.

З приводу доводів позивача суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.1 ч.1, ч.7 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивач надала суду належні докази того, що спірний автомобіль CHEVROLET AVEО, номерний знак НОМЕР_1,був придбаний в період шлюбу. Зазначене визнали і відповідачі.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами ч.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12.10.2016 р. у справі № 6-1587цс16, від 05.07.2017 р. у справі № 6-11743цс16.

Оцінюючи доводи відповідачів, суд приймає до уваги наступне.

З наданого суду договору № 169109704 від 20.01.2016 р. вбачається, що мати відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 20.01.2016 р. внесла на депозитний рахунок ПАТ «Державний ощадний банк України» 100 000 грн. строком на три місяці. Днем повернення депозиту є 20.04.2016 р. (а.с. 38).

05.05.2015 р. ОСОБА_3 отримав у борг від ОСОБА_6 для придбання автомобіля гроші в сумі 114 000 грн. та зобовязався повернути їх до 05.05.2019 р., що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 36).

Згідно наданої суду копії розписки від 14.05.2016 р. ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 50 000 грн. як оплату за продаж належного йому автомобіля НОМЕР_4 (а.с. 39), після чого 16.08.2016 р. видав на імя ОСОБА_5 довіреність на користування та розпорядження зазначеним вище автомобілем (а.с. 37).

Зазначені обставини також підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_6 (матірю ОСОБА_3В.) та ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_6 також підтвердила, що у неї та її чоловіка були гроші, які вони зняли з депозиту і надали в борг сину ОСОБА_3 на придбання автомобіля, оскільки власних грошей йому не вистачало. Коли син запропонував в рахунок погашення боргу передати їм автомобіль, вони погодились на це, оскільки повернути борг він не міг.

Показання свідка ОСОБА_7 (матері позивачки), яка пояснила, що постійно допомагала сімї доньки, надавала їй гроші, сплачувала навчання, не спростовують досліджені судом докази.

Отже, судом встановлено, що спірний автомобіль був придбаний частково за особисті кошти відповідача ОСОБА_3, які він отримав від продажу належного йому до укладення шлюбу автомобіля ВАЗ, та частково за грошові кошти, позичені ним у батьків. І, передаючи спірний автомобіль у власність ОСОБА_4, він, діючи в інтересах сімї, виконав зобовязання за договором позики. Ознак недобросовісності в діях відповідачів судом не встановлено.

Доводи позивача та її представника щодо здійснення поліпшень, які призвели до збільшення вартості спірного автомобіля, а також навмисне заниження відповідачами вартості автомобіля при укладенні договору купівлі-продажу, є безпідставними та не підтвердженими належними та допустимими доказами.

Щодо посилань позивача та його представника на ст.ст. 232,369 ЦК України, як на підставу визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

З матеріалів справи та договору купівлі-продажу вбачається, що договір укладений особисто відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, без участі представників, а тому ст. 232 ЦК України застосуванню в даному випадку не підлягає.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Діючим законодавством не передбачено обовязкового нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації договору купівлі-продажу транспортного засобу, а тому суд вважає такими, що не ґрунтуються на законі, доводи позивача та її представника щодо надання нотаріально посвідченої згоди іншого співвласника на його відчуження.

Крім того, відчуження автомобіля відбулось в період перебування сторін у шлюбі, а тому в даному випадку застосуванню підлягають норми Сімейного кодексу України щодо розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Суд також вважає необхідним зазначити, що відповідно до ст. 15 ч.1 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення.

Разом з тим, обираючи зазначений спосіб захисту і обґрунтовуючи дії відповідачів наміром уникнути виділу її частки у спільному майні подружжя, позивач в той же час не ставить питання про поділ майна. З пояснень позивачки встановлено, що спору про поділ майна подружжя між нею та її чоловіком немає.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч.ч.1,3 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи надані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,11,60,88,212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання угоди купівлі-продажу транспортного засобу недійсною відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.М. Якішина