Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4, ОСОБА_5
за участю:представника позивача - ОСОБА_6, представників відповідача - ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про стягнення коштів за неналежне виконання умов договору позики, третя особа: ОСОБА_11,

в с т а н о в и в:

14 грудня 2016 року ОСОБА_9 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_10 грошові кошти за неналежне виконання умов договору позики від 07.10.2014 року. Позивач просила стягнути з відповідача на її користь: - проценти за договором позики від 07.10.2014 року у розмірі 883 937, 72 грн.; - розмір трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 124 931, 51 грн.; - інфляційні втрати у розмірі 1 350 064, 13 грн.; - пеню у розмірі 1 767 875,45 грн за період з 16.11.2014 року по 14.12.2016 року. Вимоги заявленого позову ОСОБА_9 обґрунтовувала тим, що 07.10.2014 року між нею та позивачем було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_9 позичила ОСОБА_10 2 000 000 грн., що було еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 07.10.2014 року - 154 451 дол. 50 центів, строком до 15.11.2014 року. Вказаний договір позики було посвідчено нотаріально. Позивач у вимогах заявленого позову вказувала, що оскільки відповідач своїх зобовязань за укладеним договором позики не виконав, рішенням Деснянського районного суд м.Чернігова від 12.08.2016 року, яке набрало законної сили 26.09.2016 року, було стягнуто з ОСОБА_10 на її користь суму боргу за договором позики від 07.10.2014 року у розмірі 3 838 182 грн. 95 коп. З посиланням на положення статей: 525, 526, 527, 530, 536, 549, 550, 610, 611, 612, 625, 1046, 1047, 1048 ЦК України позивач просила задовольнити вищезазначені вимоги заявленого позову.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03.03.2017 року позовні вимоги ОСОБА_9 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 грошові кошти за неналежне виконання умов договору позики від 07.10.2014 року, а саме: три проценти річних у розмірі 124 931,51 грн, інфляційні втрати у розмірі 1 350 064,13 грн. (за період з 16.11.2014 року по 14.12.2016 року) та судовий збір у розмірі 2 462,60 грн, а всього 1 477 458 грн. 24 коп. У задоволенні позовних вимог у іншій частині судом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 просить змінити оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні на її користь з відповідача процентів за договором позики, доповнивши його частиною, відповідно до якої стягнути з ОСОБА_10 проценти за договором позики від 07.10.2014 року у розмірі 883 973 грн. 72 коп. Доводи апеляційної скарги зазначають, що рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині ухвалено судом без додержання положень норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. ОСОБА_9 у доводах апеляційної скарги стверджує, що у оскаржуваній частині рішення висновки суду першої інстанції не відповідають положенням статей: 1047, 1048 ЦК України. Доводи апеляційної скарги вказують, що відповідач при підписанні договору позики від 07.10.2014 року погодився з тим, що позивач має право на одержання від нього процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ щомісяця, і до дня повернення позики, відповідно до положень статті 1048 ЦК України. ОСОБА_9 у апеляційній скарзі наводить відповідні арифметичні розрахунки, згідно яких розмір процентів за договором позики від 07.10.2014 року за період з 16.11.2014 року по 14.12.2016 року становить 883 973 грн. 72 коп. Вказану суму позивач і просить стягнути на її користь з відповідача. Також ОСОБА_9 у доводах апеляційної скарги зазначає про обґрунтованість вимог заявленого позову в частині щодо стягнення з відповідача на її користь процентів, посилаючись при цьому на правову позицію Верховного Суду України, висловлену ним у справі №6-369цс15, у постанові від 02.09.2015 року, та вказує, що аналогічні висновки містяться у правових позиціях Верховного Суду України: у постанові від 30.05.2012 року №6-48цс12, у постанові від 02.07.2014 року №6-79цс14.

В іншій частині рішення суду першої інстанції від 03.03.2017 року ОСОБА_9 не оскаржується.

Відповідно до приписів ч.1 статті 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду позивач, відповідач, третя особа, її представник (а.с.33), належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи в порядку, визначеному статтями: 74,76,77 ЦПК України (а.с.99-106,118-123,127), не зявились. Стосовно повідомлення про час і місце судового розгляду даної справи третьої особи ОСОБА_11 та її представника, необхідно також зазначити, що повідомлення про вручення поштових відправлень щодо часу і місця судового розгляду даної справи від вказаних осіб повернулися на адресу апеляційного суду Чернігівської області неврученими (а.с. 101, 102, 103, 104, 105, 106, 119, 120, 123, 127) із відмітками поштових відділень про причини повернення: не запит, за закінченням встановленого строку зберігання. Відповідно до актів судового розпорядника апеляційного суду від 17.07.2017 року (а.с.107), від 21.07.2017 року (а.с.115,116), від 24.07.2017 року (а.с.124), вручити судові повістки ОСОБА_11 у судові засідання не виявилось можливим через її відсутність за місцем проживання та за місцем роботи. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині,- скасуванню. Зокрема, апеляційний суд вважає за необхідне рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 03.03.2017 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про стягнення процентів за договором позики та ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог у вказаній частині, яким позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про стягнення процентів за договором позики, задовольнити. Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 проценти за договором позики від 07.10.2014 року за період з 16.11.2014 року по 14.12.2016 року в сумі 883 973 (вісімсот вісімдесят три тисячі девятсот сімдесят три) грн. 72 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції від 03.03.2017 року не оскаржується.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 14.12.2016 року ОСОБА_9 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_10 грошові кошти за неналежне виконання умов договору позики від 07.10.2014 року. Позивач просила стягнути з відповідача на її користь: - проценти за договором позики від 07.10.2014 року у розмірі 883 937,72 грн.; - розмір трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 124 931,51 грн.; - інфляційні втрати у розмірі 1 350 064,13 грн.; - пеню у розмірі 1 767 875,45 грн за період з 16.11.2014 року по 14.12.2016 року (а.с.2-7). Вимоги заявленого позову ОСОБА_9 обґрунтовувала тим, що 07.10.2014 року між нею та позивачем було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_9 позичила ОСОБА_10 2 000 000 грн., що було еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 07.10.2014 року - 154 451 дол. 50 центів, строком до 15.11.2014 року. Вказаний договір позики було посвідчено нотаріально (а.с.8). Позивач у вимогах заявленого позову вказувала, що оскільки відповідач своїх зобовязань за укладеним договором позики не виконав, рішенням Деснянського районного суд м.Чернігова від 12.08.2016 року, яке набрало законної сили 26.09.2016 року, було стягнуто з ОСОБА_10 на її користь суму боргу за договором позики від 07.10.2014 року у розмірі 3 838 182 грн. 95 коп (а.с. 9-10). З посиланням на положення статей: 525, 526, 527, 530, 536, 549, 550, 610,611,612,625,1046,1047,1048 ЦК України позивач просила задовольнити вищезазначені вимоги завленого нею позову.

Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором позики, суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні, що оскільки умовами укладеного між сторонами спору договору позики від 07.10.2014 року не визначено розміру процентів, то вимоги позивача у вказаній частині задоволенню не підлягають.

Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відносно того, що вказаний висновок суду першої інстанції не узгоджується з фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини; крім того, при розгляді даної справи по суті суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи.

Пунктом 6 укладеного між сторонами спору договору позики від 07.10.2014 року (а.с.8), визначено, що зміст статей 1047,1048 ЦК України сторонам розяснено.

Апеляційний суд вважає, що є обґрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що при вирішенні вимог заявленого позову у вказаній частині судом першої інстанції не було враховано тієї обставини, що умовами укладеного між сторонами спору договору позики грошових коштів не встановлено розміру процентів, в тому числі, і після спливу визначеного у договорі строку їх повернення. За даних обставин апеляційний суд вважає, що при вирішенні даного спору по суті судом першої інстанції необґрунтовано не прийнято до уваги правову позицію Верховного Суду України, висловлену ним у постанові від 07.09.2016 року у справі за №6-1412цс16, обовязковість якої регламентована приписами статті 360-7 ЦПК України. А саме, згідно із статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобовязання.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_9 підлягає задоволенню. При цьому рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03.03.2017 року необхідно скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про стягнення процентів за договором позики. За даних обставин апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити нове рішення по суті вимог заявленого позову у вказаній частині, яким позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про стягнення процентів за договором позики, задовольнити. Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 проценти за договором позики від 07.10.2014 року за період з 16.11.2014 року по 14.12.2016 року в сумі 883 973 (вісімсот вісімдесят три тисячі девятсот сімдесят три) грн. 72 коп.

Апеляційний суд погоджується із розрахунком вказаного розміру процентів за договором позики від 07.10.2014 року за період з 16.11.2014 року по 14.12.2016 року, який проведено позивачем (а.с.3,81), оскільки вказаний розрахунок узгоджується з матеріалами справи, її фактичним обставинами та приписами норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. Крім того, даний розрахунок процентів за вказаний період не спростовано іншими учасниками судового розгляду належними та допустимими доказами, у розумінні статей: 58, 59 ЦПК України.

Відповідно до приписів статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_10 на користь позивача ОСОБА_9 7 579 грн. в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.79).

Керуючись статтею: 1048 ЦК України, статями : 303, 304, 307; п.4 ч.1 статті 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 березня 2017 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про стягнення процентів за договором позики.

Позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про стягнення процентів за договором позики, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 проценти за договором позики від 07.10.2014 року за період з 16.11.2014 року по 14.12.2016 року в сумі 883 973 (вісімсот вісімдесят три тисячі девятсот сімдесят три) грн. 72 коп.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 7 579 грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: