Номер провадження: 22-ц/785/5058/17
Номер справи місцевого суду: 522/8735/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року у цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної і матеріальної шкоди, -

встановила:

До Приморського районного суду м. Одеси 18.05.2016 року звернулась позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що вона та відповідач були засновниками Малого Приватного підприємства «Свято», в якому відповідач виконував функції директора. На зборах засновників було прийнято рішення продати нежиле приміщення загальною площею 138 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Приморський, 1а, вартістю 221 000,00 грн. Однак, після продажу приміщення грошові кошти, котрі надійшли на рахунок МПП «Свято» не були розділені між учасниками та позивачу не було передано 55 136,44 грн., що відповідало її частці 24% у статутному капіталі підприємства. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.09.2011 року відповідача було звільнено від відповідальності за скоєний злочин, передбачений ч.2 ст. 367 Кримінального кодексу України на підставі акту амністії, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.06.2012 року. Позивач зазначає, що до цього часу грошові кошти повністю не повернуто відповідачем, а лише сплачено на її користь 19.05.2010 року 53 040,00 грн., у звязку з чим позивач просила стягнути на її користь матеріальну шкоду в розмірі 335 537,34 грн. з урахуванням індексу інфляції та моральну шкоду, яку позивач оцінює в 500 000,00 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив застосувати до вимог позивача наслідки спливу строку позовної давності на звернення до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року позовна заява ОСОБА_3 задоволена частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 52 338 (пятдесят дві тисячі триста тридцять вісім) гривень 71 копійка, компенсацію за заподіяння моральних страждань в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень, а також на користь держави належну до сплати суму судового збору в розмірі 551,20 гривень за вимогу майнового характеру та 551,20 гривень за вимогу немайнового характеру, усього 1102 гривні 40 копійок.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати це рішення суду та закрити провадження у справі, або ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарг, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

17.10.2006 року МПП «Свято» в особі директора ОСОБА_2 уклало з ПП «Лагуна-К» договір купівлі-продажу приміщення загальною площею 138 кв. м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Приморський, 1а, вартістю 221 000,00 грн, які було перераховано на розрахунковий рахунок МПП «Свято». Разом з тим ОСОБА_4, будучі директором підприємства, не забезпечив перерахування виручених від продажу обєкту нерухомості грошових коштів ОСОБА_3, в загальному розмірі 53040 гривень.

Надаючи правову кваліфікацію виниклим правовідносинам, суд зазначив, що між сторонами виникло грошове зобовязання, яке випливає з передбаченого законом обовязку розподілу прибутку між засновниками підприємства пропорційно до їхніх часток у складеному капіталі.

Оскільки після продажу належного МПП «Свято» нерухомого майна, відповідач, діючий як директор, грошові кошти позивачу не перерахував, у відповідача виникло грошове зобовязання у вигляді обовязку повернення грошової суми пропорційної до частки позивача в підприємстві МПП «Свято».

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 05.09.2011 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, внаслідок акту амністії на підставі п. «г» ст. 1, 6 Закону України «Про амністію» від 08.07.2011 року, припинивши провадження по справі в силу п. 4 ч.1 ст. 6 КПК України, ст. 44 КК України. Судом встановлено такі обставини: 17.10.2006 року МПП «Свято» в особі директора ОСОБА_2 уклало з ПП «Лагуна-К» договір купівлі-продажу приміщення загальною площею 138 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Приморський, 1а, вартістю 221 000,00 грн, які було перераховано на розрахунковий рахунок МПП «Свято». ОСОБА_2 внаслідок халатного відношення до виконання своїх службових обовязків спричинив ОСОБА_3 збитки в розмірі 53 040,00 грн. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.12.2012 року зазначене судове рішення залишено без змін.

Враховуючи встановлені судом обставини під час розгляду кримінальної справи, суд зазначив, що розмір невиконаного відповідачем зобовязання становить 53 040,00 грн. Таким чином, суд правильно вважав необґрунтованими доводи позивача, що її частка від продажу приміщення мала грошовий еквівалент в 55 136,44 грн.

Враховуючи обставини справи, суд вірно зазначив, що між сторонами виникло грошове зобовязання. Так, згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Обовязок щодо виконання зобовязання в частині передання на користь позивача грошових коштів в розмірі 53 040,00 грн від продажу майна виник у відповідача 17.10.2006 року, однак, як встановлено з пояснень сторін, грошові кошти в розмірі 53 040,00 грн були передані позивачу лише 19.05.2010 року. Таким чином, суд вірно вважав обґрунтованою вимогу позивача щодо застосування до відповідача відповідальності за неналежне виконання грошового зобовязання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд правильно вважав, що 3% річних та інфляційні нарахування підлягали стягненню на користь позивача за період з 17.10.2006 року по 19.05.2010 року. Суд погодився з доводами відповідача, що позивачем не надано належного розрахунку заборгованості.

Суд при цьому правильно вважав, що заборгованість складається з 3% річних в розмірі 5 569,20 грн, інфляційних втрат в розмірі 46 796,51 грн, що разом становить 52 338,71 грн.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх правильними та обґрунтованими.

Крім того, в матеріалах справи міститься апеляційна скарга відповідача на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 28.09.2016 року про вжиття заходів забезпечення позову, з тексту якої вбачається, що відповідач погоджується з нарахуванням заборгованості протягом зазначеного періоду в розмірі 52 338,71 грн.

Разом з тим, відповідач в суді першої інстанції заявив про застосування позовної давності до позовних вимог.

В апеляційній скарзі на вказане рішення суду відповідач також фактично визнав порушене право позивача на отримання 3% річних в розмірі 5 569,20 грн, інфляційних втрат в розмірі 46 796,51 грн, що разом становить 52 338,71 грн, однак, просить скасувати рішення суду, так як суд незаконно відмовив йому в застосуванні позовної давності.

Відмовляючи в задоволення заяви про застосування позовної давності суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно з ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так, проаналізувавши доводи позивача, беручи до уваги посилання відповідача, суд дійшов до висновку про наявність підстав для поновлення позовної давності, зважаючи на похилий вік позивача, смерть її чоловіка та сина, скрутне матеріальне становище. Зазначені фактори у сукупності беззаперечно негативно впливають на загальний стан особи, що відносить на задній план усвідомлення необхідності дотримання строків позовної давності.

Вирішуючи питання щодо поновлення строку, суд врахував також практику Європейського Суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ільхан проти Туреччини» правило встановлення обмежень доступу до суду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Враховуючи обставини справи, суд вважав поважними причини пропуску позивачем позовної давності, що в свою чергу є підставою для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 52 338,71 грн.

Колегія суддів не може погодитись з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

В ході розгляду справи судом першої інстанції відповідачем було заявлено про застосування позовної давності.

Він визнавав, що шкода, яка нанесена позивачці несвоєчасним перерахуванням грошових коштів становить:

3% річних складають 5 569, 20 грн (53040 х 3% х 3,5).

Інфляційні витрати - 53 040 х 100,9% х 111,6% х 116,6% х 122,3% х 112,3% х 101,8% х 101,9% х 100,9% х 99,7% = 99 893, 51 - 53040 = 46 769, 51 грн.

Тобто максимальний розмір матеріальної шкоди може складати:

46769, 51 +5 569,2 = 52 338, 71 грн.

Зобовязання було виконано 19 травня 2010 року.

Трирічний строк позовної давності звернення до суду сплинув 19 травня 2013 року.

Суд поновив ОСОБА_3 строк звернення до суду, «зважаючи на похилий вік, смерть її чоловіка та сина, скрутне матеріальне становище».

Однак, в матеріалах справи суду першої інстанції були відсутні докази смерті чоловіка та сина позивача, її скрутного матеріального становища.

Докази смерті близьких родичів позивач надала лише до суду апеляційної інстанції.

З копій свідоцтв про смерть вбачається, що чоловік позивача ОСОБА_5 помер 17.08.2008 року, тобто ще до виконання зобовязання відповідачем і до початку перебігу позовної давності, а син позивача - ОСОБА_6 помер 05.06.2014 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, який сплинув 19 травня 2013 року.

Вказані обставини не були досліджені судом першої інстанції.

Відповідно до частини 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Наявність поважних причин, які б перешкоджали своєчасному зверненню до суду за захистом своїх прав, має довести позивач.

Такими причинами мають бути обставини непереборної сили, які обєктивно перешкоджали ОСОБА_3 звернутися до суду за захистом своїх прав в період з 19 жовтня 2010 по 19 жовтня 2013 рік.

У своїй заяві ОСОБА_3 не зазначила наявність таких обставин.

Вона зазначала що не має засобів до існування.

Однак, протягом 2011 року 2013 року позивач ОСОБА_3 була активним учасником судових справ, які розглядалися Приморським районним судом м. Одеси за участю відповідача ОСОБА_2

Так, 28 листопада 2011 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено рішення за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, Одеської міської ради, ПП «Лагуна-К» про визнання права власності на домоволодіння. Цим рішенням ОСОБА_3 було відмовлено у позові повністю. 12 грудня 2012 року ухвалою апеляційного суду Одеської області апеляційна скарга ОСОБА_3 залишена без задоволення, рішення залишено без змін.

19 березня 2013 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 282 039 грн. Обставини, якими суд обґрунтував рішення, співпадають з обставинами справи, на які посилається ОСОБА_3 у справі, яка розглядається - виплата ОСОБА_3 компенсації за належну їй частку від продажу будівлі у розмірі 221 000 грн. ОСОБА_3 у цій справі не скористалась правом предявлення зустрічного позову з вимогами, з якими звернулась тільки у 2016 році. Рішення суду не оскаржувала.

19 листопада 2013 року слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси Капля О.І. розглянув скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області про закриття кримінального провадження. В своїй скарзі вона зазначала, що ОСОБА_2 скоїв відносно неї злочин, передбачений ч. 3, 4 ст. 358 КК України.

14 лютого 2014 року ОСОБА_3 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з додатковим позовом, у якому зазначала, що ОСОБА_2 продав будівлю (за яку вона отримала грошову компенсацію, про яку зазначає у цьому позові) ОСОБА_8

Таким чином, протягом 2011-2014 років ОСОБА_3 є учасником декількох судових справ, у яких приймає участь і ОСОБА_2, однак із наявними позовними вимогами звернулась до суду тільки у 2016 році.

З огляду на вказані вище обставини, колегія суддів дійшла до висновку, що по справі відсутні будь-які поважні причини, які б обєктивно перешкоджали позивачу ОСОБА_3 своєчасно звернутися з позовними вимогами, зазначеними у позовній заяві, яка розглядається у цьому провадженні.

Всі ці письмові докази участі ОСОБА_3 в судових засіданнях протягом строку, були надані суду першої інстанції представником відповідача, однак в мотивувальній частині рішення відсутні будь-які мотиви, чому суд не врахував їх, обґрунтовуючи необхідність поновлення строку позовної давності.

Посилання суду на рішення ЄСПЛ «Ільхан проти Туреччини» є необґрунтованим, з таких підстав.

Суд застосував вибіркове цитування рішення без урахування конкретних обставин справи «Ільхан проти Туреччини».

Обставини справи у зазначеному рішенні ЄСПЛ не є тотожними із позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2

У справі «Ільхан проти Туреччини» йдеться про нанесення заявнику тяжких тілесних ушкоджень органами поліції в умовах дії надзвичайного стану, під час якого він обєктивно не мав можливості використати засоби внутрішнього правового захисту перед тим, як звернутися до ЄСПЛ.

Доцільно процитувати п. 59 Рішення ЄСПЛ у справі «Ільхан проти Туреччини» повністю:

«59. Суд підкреслює, що при застосуванні норми про вичерпання усіх засобів правового захисту має бути належним чином враховано те, що таке застосування здійснюється в рамках механізму захисту прав людини, на створення якого погодились держави - учасники Конвенції. Відповідно, він визнає, що п. 1 ст. 35 має застосовуватись з певною гнучкістю та без надмірного формалізму. Суд також визнає, що норма про вичерпання не є ані абсолютною, ані такою, що застосовується автоматично для того, щоб перевірити, чи була вона дотримана, необхідно звернутися до обставин конкретної справи. Це, означає, що суд має керуватися не тільки існуванням формальних засобів захисту в правовій системі держави-учасника Конвенції, але й обстановкою, у якій вони діють, а також обставинами життя заявника. Він також має перевірити, чи зробив в обставинах цієї справи заявник все, що розумно могло від нього або очікуватися, що б вичерпати всі внутрішні засоби правового захисту».

На відміну від Ільхана, ОСОБА_3 обєктивно мала всі можливості своєчасно, в межах строку позовної давності, звернутися до суду за захистом своїх прав, якщо вважала, що вони порушені.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку правильним є застосування п. 137 Рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_9 проти України», у якій суд зазначив, що:

«Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), n. 51, Reports 1996-IV)».

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, враховуючи, що позивач звернулася до суду з вказаним позовом 16.05.2016 року, судова колегія дійшла до висновку, що строк позовної давності, в межах якого позивач повинна була звернутися до суду за захистом своїх прав пропущений, про що було заявлено представником відповідачів до ухвалення рішення, а відтак згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України у позові слід відмовити.

При цьому судова колегія ще раз окремо звертає увагу на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинне тлумачитись на користь обох сторін у справі та у світлі преамбули конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, згідно з яким поновлення строку зі спливом значного періоду часу, можливе лише коли його пропуск зумовлений особливими й непереборними обставинами (див. рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії», «Пономарьов проти України»), а його поновлення без встановлення наведених обставин є неможливим та таким що порушить зазначений принцип.

За таких обставин, судова колегія вважає. що в цій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року є незаконним та необґрунтованим, що дає підстави для його скасування та винесення у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості у звязку із спливом позовної давності.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача щодо стягнення компенсації нанесеної моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив наступне.

Оскільки позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, випливають з факту вчинення злочину, а не у звязку з невиконанням грошового зобовязання, суд вважає за доцільне задовольнити вказані позовні вимоги частково.

Задовольняючи вказану позовну вимогу частково, суд зазначає, що звільнення відповідача від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію» не може бути підставою для відмови в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки таке звільнення відбулось не з реабілітуючих підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду предявити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право предявити його в порядку цивільного судочинства.

У разі предявлення такого позову, суд має керуватись положеннями ЦК України стосовно відшкодування моральної шкоди.

Так, згідно ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, а також те, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 9, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Суд, враховуючи обставини справи, погодився з доводами позивача, що внаслідок вчинення злочину відповідачем, їй завдано моральної шкоди, яка полягала в душевних стражданнях, яких позивач зазнала у звязку з перенесеним сильним психологічним стресом, що призвело до порушення звичного укладу особистого життя, нормальних життєвих звязків. Однак, виходячи із вимог засад розумності та справедливості, суд вважає оцінену компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн занадто завищеною та вважає можливим її стягнення в розмірі 30 000,00 грн.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів також не може погодитись виходячи з наступного.

Суд першої інстанції не повно зясував ті підстави, на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог.

Так, в своїй позовні заяві ОСОБА_3 чітко зазначила, що вона просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнала у звязку з перенесеним сильним психологічним стресом, унеможливлення протягом тривалого часу користуватися належними їй коштами, що призвело до порушення звичного укладу особистого життя, нормальних життєвих звязків.

Тобто позивач сама зазначила, що моральні страждання виникли від унеможливлення протягом тривалого часу користуватися належними їй коштами, а не з факту вчинення злочину, як було зазначено судом.

Таким чином обставини, на які посилається суд і вважає встановленими, є не доведеними, а рішення суду в цій частині також не мотивоване, відсутні посилання на будь-які докази.

В абзаці другому п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що «Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору».

Суд не зазначив в рішенні в чому саме відбулося порушення звичайного укладу особистого життя позивачки в наслідок дій позивача та з ким у позивачки стали порушені нормальні життєві звязки.

В цій частині рішення підлягає скасуванню та винесення нового про відмову у задоволенні позову у звязку із недоведеністю та необґрунтованістю.

Більш того, позивач чітко визначила, що вона повязує наявність моральної шкоди із невиконанням відповідачем своїх обовязків щодо виплати передбачених законодавством 3% річних та індексу інфляції за невиконання попередніх зобовязань, однак, як було зазначено вище, позовні вимоги щодо стягнення передбачених законодавством 3% річних та індексу інфляції не підлягають задоволенню у звязку із спливом позовної давності.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК щодо законності й обґрунтованості і зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України суд першої інстанції ухвалив рішення без повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, належним чином не перевірив доводи та заперечення відповідача, не встановив усі фактичні обставини для правильного вирішення справи.

При таких обставинах, винесене рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, так як воно ухвалене без повних і всебічно з'ясованих обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог, без підтвердження їх належними та допустимими доказами.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно зясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В частині вимог апеляційної скарги про закриття провадження по справі, колегія суддів вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню, так як зазначена справа підлягає розгляду саме в порядку цивільного судочинства, а не господарського.

Колегія суддів також наголошує на тому, що клопотання про скасування заходів забезпечення позову не було своєчасно надано до суду апеляційної інстанції, не було здано до канцелярії суду та не пройшло реєстрацію в автоматизованій системі документообігу суду, право позивача на своєчасне ознайомлення з ним було фактично порушено, а тому, судова колегія розяснює, що таке клопотання може бути розглянуто в порядку ст. 154 ЦПК України судом, яким були вжиті заходи забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч.1 п. 1-4; ст. 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної і матеріальної шкоди відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

ОСОБА_10