АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чубрей І.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області, Новоселицької державної нотаріальної контори, Новоселицького бюро технічної інвентаризації про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним, скасування дублікату свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину, договору та визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 16 травня 2017 року,

встановила:

ОСОБА_4 у грудні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області, Новоселицької державної нотаріальної контори, Новоселицького бюро технічної інвентаризації про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним, скасування дублікату свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину, договору та визнання права власності.

Зазначав, що з вересня 1987 року постійно проживав у господарстві по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області.

Житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1

Справа №720/2224/16 Головуючий у 1-й інстанції Ляху Г.О.

Провадження 22ц/794/781/17 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Категорія 59

Новоселицького району Чернівецької області, є майно колгоспного двору.

Право власності на майно колгоспного двору мають члени двору ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_10 у рівних частках.

У грудні 2016 року дізнався про те, що рішенням виконавчого комітету Новоселицької районної ради Чернівецької області від 13 вересня 1989 року №149 видано свідоцтво про право власності ОСОБА_7 на будинок АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області, п.3 рішення Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 9 червня 2010 року №30/11 видано дублікат свідоцтва про право приватної власності ОСОБА_7 на житловий будинок по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області.

Виконавчим комітетом Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області 24 червня 2010 року натомість втраченого свідоцтва видано дублікат свідоцтва про право власності ОСОБА_7 на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області серія НОМЕР_1.

Також ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими булівоями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області, державним нотаріусом Новоселицького держаної нотаріальної контори Унгуряну В.А. 3 вересня 2010 року.

Після чого ОСОБА_5 і ОСОБА_6 вчинено договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори Чернівецької області Унгуряну В.А. 10 грудня 2015 року.

Посилався на порушення його права власності на 1/6 частину житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області.

Просив визнати рішення виконавчого комітету Новоселицької районної ради Чернівецької області від 13 вересня 1989 року №149 про видачу свідоцтва про право власності ОСОБА_7 на будинок АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області, п.3 рішення Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 9 червня 2010 року №30/11 про видачу дубліката свідоцтва про право приватної власності ОСОБА_7 на житловий будинок по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області недійсними, скасувати дублікат свідоцтва про право власності ОСОБА_7 на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області серія НОМЕР_1, виданий виконавчим комітетом Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області 24 червня 2010 року натомість втраченого свідоцтва, свідоцтво про право на спадщину за законом серії НОМЕР_2, видане ОСОБА_5 державним нотаріусом Новоселицького держаної нотаріальної контори Унгуряну В.А. 3 вересня 2010 року, договір між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори Чернівецької області Унгуряну В.А. 10 грудня 2015 року, визнати право власності на 1/6 житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області.

Під час розгляду справи ОСОБА_4 змінив позовні вимоги, просив визнати право власності співвласника на 1/6 частину житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області, залишити без розгляду в частині визнання рішення виконавчого комітету Новоселицької районної ради Чернівецької області від 13 вересня 1989 року №149.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 16 травня 2017 року позов задоволено частково, визнано п.3 рішення виконавчого комітету Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 9 червня 2010 року №30/11 про видачу дублікату свідоцтва про право приватної власності ОСОБА_7 на житловий будинок по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області недійсним.

Скасовано дублікат свідоцтва про право власності ОСОБА_7 серія НОМЕР_1, виданий виконавчим комітетом Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області 24 червня 2010 року, свідоцтво про право на спадщину за законом серії НОМЕР_2, видане ОСОБА_5 державним нотаріусом Новоселицького держаної нотаріальної контори Унгуряну В.А. 3 вересня 2010 року, договір між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори Чернівецької області Унгуряну В.А. 10 грудня 2015 року та зареєстрований в реєстрі за номером 3000, в частині 1/6 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області.

Визнано право власності співвласника ОСОБА_4 на 1/6 частину житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області, а у решті відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 16 травня 2017 року в частині визнання п.3 рішення виконавчого комітету Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 9 червня 2010 року №30/11 недійсним, скасування дублікату свідоцтва про право власності ОСОБА_7 серія НОМЕР_1, свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_5 серії НОМЕР_2, договору між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори Чернівецької області Унгуряну В.А. 10 грудня 2015 року в частині, визнання право власності співвласника ОСОБА_4 на 1/6 частину житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Судове рішення в частині відмови у позові не оскаржено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним, скасування дублікату свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину, договору та визнання права власності частково, суд першої інстанції керувався положеннями ст.120, ч.2 ст.123 ЦК Української РСР та зазначив про набуття ОСОБА_4 права на 1/6 частину майна колгоспного двору житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області.

Водночас суд першої інстанції вважав, що п.3 рішення виконавчого комітету Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 9 червня 2010 року №30/11, дублікатом свідоцтва про право власності ОСОБА_7 серія НОМЕР_1, свідоцтвом про право на спадщину за законом ОСОБА_5 серії НОМЕР_2, договором між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори Чернівецької області Унгуряну В.А. 10 грудня 2015 року, порушується право власності ОСОБА_4 на частку у житловому будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту, що ОСОБА_4 дізнався про порушення свого права власності на частку у житловому будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області у грудні 2016 року.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

При цьому згідно зі п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_4, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є визнання п.3 рішення виконавчого комітету Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 9 червня 2010 року №30/11 недійсним, скасування дублікату свідоцтва про право власності ОСОБА_7 серія НОМЕР_1, свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_5 серії НОМЕР_2, договору між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори Чернівецької області Унгуряну В.А. 10 грудня 2015 року, визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області.

При цьому підставою позову ОСОБА_4, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, зазначалося порушення права власності на 1/6 частину житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області.

На підставі частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Визначення суспільної групи господарства урегульовано Технічними вказівками по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затвердженими Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26.

За змістом п.20 Вказівок суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім'ї, відносяться до господарства колгоспників.

Господарства пенсіонерів, які не мають працюючих членів сім'ї відносяться до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносилися до переходу на пенсію.

Таким чином, господарства пенсіонерів, які мають працюючих членів сім'ї, але які не є працюючими членами колгоспу, відносяться до суспільної групи відповідно робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників.

З приєднаних до матеріалів справи погосподарських книг вбачається, що станом на січень 1991 року членами господарства, розташованого по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області, що відноситься до суспільної групи колгоспників, були ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_10, з яких ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 були членами колгоспу ім.Жданова.

Пунктом 3 рішення Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 9 червня 2010 року №30/11 видано дублікат свідоцтва про право приватної власності ОСОБА_7 на житловий будинок по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області, виданого виконавчим комітетом Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області 18 грудня 1990 року.

Виконавчим комітетом Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області 24 червня 2010 року натомість втраченого свідоцтва видано дублікат свідоцтва про право власності на житловий будинок серія НОМЕР_1, яким засвідчується, що житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_7 на праві приватної власності.

На підставі ч.1 ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

За змістом абз.2 п.13 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу №56 від13 грудня 1995 року, чинна на час виникнення правовідносин, після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою.

Відповідно до абз. 2 п.18 Інструкції в свідоцтві на право власності, яке видано колгоспному двору, вказується, що будинок належить колгоспному двору і зазначається голова цього двору.

Отже, сторонами правовідносин з права власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області є члени колгоспного двору ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_10

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновків про порушення п.3 рішення Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 9 червня 2010 року №30/11, дублікатом свідоцтва про право власності на житловий будинок серія НОМЕР_1, виданим виконавчим комітетом Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області 24 червня 2010 року натомість втраченого свідоцтва, права власності ОСОБА_4 на частку у житловому будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області на порушення норм права.

На підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального та процесуального права.

Тому судове рішення в наведеній частині підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Встановлено, що ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області, державним нотаріусом Новоселицького держаної нотаріальної контори Унгуряну В.А. 3 вересня 2010 року.

Також ОСОБА_5 і ОСОБА_6 вчинено договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області, посвідчений державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори Чернівецької області Унгуряну В.А. 10 грудня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1301 Цивільного кодексу України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

В абз.3 п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від ЗО травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст.1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

За змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно із вимогами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

На підставі ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п.11 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до абз.1.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 заявлено про сплив позовної давності (т. 1 а.с.191-193).

Відповідно п.2.1 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання.

Судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області, державним нотаріусом Новоселицького держаної нотаріальної контори Унгуряну В.А. 3 вересня 2010 року, в із зазначеним позовом до суду ОСОБА_4 звернувся у грудні 2016 року.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

ОСОБА_4 звертаючись до суду з позовом не зазначав про наявність факту, через який останній не знав про порушення свого права власності на частку у спірному майну і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 постійно проживав у житловому будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області з вересня 1987 року по червень 2016 року.

У матеріалах справи відсутні докази факту, що ОСОБА_4 не мав об»ективної можливості дізнатись про отримання ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області.

У такому разі суду першої інстанції про доведеність факту, що ОСОБА_4 дізнався про порушення свого права власності на частку у житловому будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області у грудні 2016 року ґрунтується на припущеннях.

Тому судове рішення в частині скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_5 державним нотаріусом Новоселицького держаної нотаріальної контори Унгуряну В.А. 3 вересня 2010 року в частині підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

У позові ОСОБА_4 про скасування свідоцтва про право на спадщину слід відмовити за спливом позовної давності.

З огляду на те, що свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_5 на житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області, видане державним нотаріусом Новоселицької держаної нотаріальної контори Унгуряну В.А. 3 вересня 2010 року, не визнано недійсним в частині 1/6 , підстав для визнання договору між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 дарування житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області, посвідченого державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори Чернівецької області Унгуряну В.А. 10 грудня 2015 року, недійсним в частині 1/6 немає.

Отже, відсутні підстави для самостійного визнання права власності ОСОБА_4 на 1/6 частину житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Тому судове рішення в наведеній частині підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 16 травня 2017 в частині визнання п.3 рішення виконавчого комітету Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 9 червня 2010 року №30/11 про видачу дублікату свідоцтва про право власності ОСОБА_7 на житловий будинок по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області недійсним, скасування дублікат свідоцтва про право власності ОСОБА_7 серія НОМЕР_1, свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_5 серії НОМЕР_2, договору між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 дарування посвідчений 10 грудня 2015 року та зареєстрований в реєстрі за номером 3000 в частині 1/6 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області, визнання права власності співвласника ОСОБА_4 на 1/6 частину житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області, стягнення судових витрат скасувати.

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області, Новоселицької державної нотаріальної контори, Новоселицького бюро технічної інвентаризації про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним, скасування дублікату свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину, договору та визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді