Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: сторін і представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 12 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права спадкування зі спадкоємцями першої черги та визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року в суд звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання права спадкування зі спадкоємцями першої черги, мотивуючи свої вимоги наявністю підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 1259 ЦК України.

В подальшому розмір позову збільшено вимогами про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом в 1/3 частині кожне.

Рішенням Рівненського міського суду від 12 червня 2017 року позивачу відмовлено в задоволенні зазначеного позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3

ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на рішення суду з огляду на його незаконність та необґрунтованість, що полягають у порушенні норм матеріального і процесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи.

На її обґрунтування зазначав, що всупереч вимогам ч. 1 ст. 60, ст.ст. 212-214 ЦПК України суд не врахував та не дав правильної оцінки усім обставинам справи. Не застосувавши ч. 2 ст. 59 ЦПК України щодо допустимості доказів у справі, суд залишив без уваги те, що достатнім доказом перебування особи у безпорадному стані є похилий вік, а доказом потребування спадкодавцем матеріальної допомоги - можливість та здатність виконання передбаченого ч. 4 ст. 319 ЦК України обов'язку утримувати об'єкти власності у належному стані. Вважає хибним твердження суду про недоведеність позивачем факту перебування спадкодавця у безпорадному стані та відсутності доказів про матеріальне утримання. Також хибно не застосовано норми ч. 2 ст. 1259, ч. 2 ст. 1265 ЦК України та ст. 3 СК України.

Судом знехтувано і тими обставинами, що позивач ще з 2003 року, тобто довготривалий час, почав проживати у житловому будинку, що належав ОСОБА_4, опікувався над нею, намагався матеріально її забезпечувати, прибирав приміщення, територію садиби, готував їжу, ремонтував будинок тощо. Не враховано, що спадкодавець була жінкою похилого віку і важко хворіла.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1265, ст. 1264 ЦК України ОСОБА_1 є родичем спадкодавця - її внуком, певний час був її утриманцем, тобто спадкоємцем 5 черги, а також особою, що проживала зі спадкодавцем більше 5 років, тобто відноситься до спадкоємця 4 черги.

Вважав неправильно оціненими доказами у справі показання свідків, які вказували про обставини не на користь позивача, тоді як переконливими і об'єктивними є показання інших свідків, які зазначали протилежне.

Зважаючи на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про задоволення позову ОСОБА_1

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, і ці обставини сторонами не заперечуються, що з 2003 року, після розірвання шлюбу між його батьками, позивач, бувши на той час неповнолітнім, почав проживати у житловому будинку АДРЕСА_1 разом зі своїми дідом та бабою з їхньої усної згоди. Протягом часу з 2004 року по 2009 рік він за цією адресою фактично не мешкав через навчання денної форми у вузі в м. Чернігів, тобто матеріально-правовий зв'язок позивача з будинком та бабусею не переривався з об'єктивних міркувань. Після закінчення вищого навчального закладу він продовжив мешкати за тією ж адресою до смерті баби - ОСОБА_4, де проживає і зараз. Дід помер раніше. ОСОБА_1 там само був зареєстрований з 10 липня 2009 року по 30 липня 2015 року (а.с. 6). Разом з ним мешкала ОСОБА_5, з якою він проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с. 4). ОСОБА_1 на час її смерті проживав з нею і від спадщини не відмовився, тобто відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України є таким, що прийняв спадщину.

21 липня 2015 року на користь синів спадкодавця - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Хомутовським В.С. видано свідоцтва №№489, 490, 491 і 492 про право на спадщину за законом. Згідно із цими свідоцтвами ОСОБА_2 набув право на житловий будинок АДРЕСА_1, присадибну земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану там само; земельну ділянку за тією ж адресою площею 0, 0230 га, кадастровий номер НОМЕР_2, а ОСОБА_3 - на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_3, на території Липовецької сільської ради Кагарлицького району Київської області (а.с. 16-17; 21; 22; 23; 24; 25).

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу права ОСОБА_1 на спадкування після смерті своєї баби частини житлового будинку АДРЕСА_1, частин двох присадибних земельних ділянок біля будинку площею 0, 1 га і 0, 0230 га та земельної ділянки на території Липовецької сільської ради Кагарлицького району Київської області площею 3, 81 га для ведення товарного виробництва разом із її синами - ОСОБА_2 (батьком позивача) і ОСОБА_3 ( його дядьком) як спадкоємцями першої черги.

З цих мотивів у липні 2016 року він звернувся в суд з відповідним позовом, згодом доповнивши його вимогами про визнання недійсними чотирьох свідоцтв про право на спадщину за законом №№ 489, 490, 491 і 492, що видані 21 липня 2015 року синам спадкодавця, в 1/3 частині їх.

Відмовляючи позивачу у задоволенні вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та безпідставності, оскільки показаннями свідків та іншими доказами у справі в їх сукупності не доведено факту порушення цивільних прав ОСОБА_1 на визнання за ним права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги і необхідності їх судового захисту, а тому відсутні підстави й для визнання частково недійсними оспорюваних свідоцтв про право на спадщину.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Норми ч. 2 ст. 303 ЦПК України зобов'язують апеляційний суд дослідити докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного суду України в абз. третьому пункту 6 своєї постанови від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", вбачається, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Приходячи до висновку про залишення позову без задоволення, суд першої інстанції урахував показання свідків ОСОБА_2 (відповідача), ОСОБА_3 (відповідача), ОСОБА_7 (двоюрідна сестра відповідачів), ОСОБА_8 (дружина ОСОБА_2.), які в судовому засіданні свідчили винятково на користь відповідачів, тобто посилалися на те, що при житті ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1 був де-факто поділений між спадкодавцем і позивачем з метою користування ним. Отже, вони практично не спілкувалися і не підтримували зв'язків. При цьому лише в своїй частині позивач здійснював ремонт і підтримував в належному стані, лише частково допомагаючи бабі по господарству. Також виключно з цих показань суд першої інстанції урахував, що ОСОБА_4 не перебувала на утриманні ОСОБА_1, вона не знаходилася в безпорадному стані і могла забезпечити самостійно умови свого життя, а тому стороннього догляду не потребувала, як не потребувала і допомоги та лікування.

Як встановлено судом, дані свідки є відповідачами або їхніми родичами, що вказує на їхню пряму чи опосередковану заінтересованість у вирішенні справи на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 Тому ці показання суперечать іншим доказам й до уваги братися не можуть.

Між тим, свідчень ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 суд до уваги не взяв, хоча мотивів у них перекручувати чи приховувати якісь факти встановлено не було. Ці свідки є сусідами спадкодавця - ОСОБА_10 і ОСОБА_11, тобто про обставини справи їм відомо безпосередньо та очевидно; ОСОБА_12 був дільничним інспектором міліції по мікрорайону "Північний", де розташований спірний житловий будинок, тобто він у силу службових обов'язків також був обізнаний із існуванням спірних відносин прямо і відкрито; дільничним терапевтом - ОСОБА_14 та лікуючим лікарем - ОСОБА_13, тобто вони знали про перебіг хвороби ОСОБА_4 відверто і об'єктивно.

Дані свідки ствердили, що позивач і спадкодавець проживали разом, вели спільне господарство і побут, одне одному допомагали. ОСОБА_1 зробив ремонт у будинку, придбавав для ОСОБА_4 продукти та медикаменти. Спадкодавець ділилася стороннім людям своїми позитивними враженнями про допомогу з боку внука. ОСОБА_4 хворіла з 1997 року, перебувала на обліку у поліклініці №2 в м. Рівне як хронічно хвора, скаржилася на головокружіння та запаморочення. Загалом вона була активна, однак час від часу у неї погіршувався стан здоров'я, а тому їй була необхідна допомога сторонніх осіб. За 5-6 років до смерті у спадкодавця знизився рівень гемоглобіну, з огляду на що вона змушена була оберігати своє здоров'я і вживати в зв'язку з цим необхідні лікарські засоби. До лікаря зверталася украй рідко, що в той самий час не спростовує наявності у неї хронічної хвороби - лейкемії.

На а.с. 18-19, 26-27, 28-43 містяться договір-замовлення СК №001477 від 08.06.2014 року про надання послуг ОСОБА_1 з поховання ОСОБА_4, довідка про причини смерті ОСОБА_4, чеки та квитанції про придбання лікарських засобів та будівельних матеріалів протягом 2009-2014 років. Тобто ці докази за своїм змістом та в часовому вимірі збігаються із показаннями зазначених свідків і тому повно й безпосередньо стверджують про обґрунтованість обставин, на які посилається позивач.

Обставини хвороби спадкодавця та її перебігу засвідчені витягами з медичної карти хворого (а.с. 55-60), довідкою головного лікаря Комунального закладу "Рівненський обласний онкологічний диспансер" від 13.06.2016 року № 792/01-07/16 про наявність у спадкодавця хвороби з діагнозом: хронічна лімфоцитарна лейкемія (а.с. 61), медичною картою стаціонарного хворого №104229 (а.с. 99-104) та медичною карткою хворого ОСОБА_4 (а.с. 167-171).

Згідно із ч.ч. 1, 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Пунктами 26 і 27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" судам роз'яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України (1618-15)) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК України (1618-15).

Щодо покликань суду про відсутність даних про матеріальне становище позивача та розмір його доходів за час із 2009 по 2014 роки, то з'ясування лише цих обставин саме по собі не може спростовувати чи підтверджувати обставини, які є спірними. Так, з показань свідків та перевірених письмових доказів встановлено, що ОСОБА_1 проводив ремонт будинку, придбавав будівельні матеріали, купляв лікарські засоби для спадкодавця, разом із ОСОБА_5 оплачував послуги на утримання будинку, а також здійснив поховання ОСОБА_4 за власні кошти.

Крім того, позивач на той час був працевлаштованим, у зв'язку з чим отримував відповідну заробітну плату.

За таких обставин колегія суддів вважає доведеними та обґрунтованими вимоги ОСОБА_1, адже позивач опікувався спадкодавцем до самої її смерті, постійно спілкуючись та вирішуючи питання, пов'язані з побутом, разом працюючи по господарству та спільно проводячи дозвілля. Оскільки, як встановлено, пенсійних виплат їй не вистачало на оплату комунальних послуг, лікарських засобів та належного харчування, тому позивач разом із ОСОБА_5 постійно їй допомагали, купуючи продукти харчування, готуючи їжу, купуючи ліки. В житловому будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 проводив ремонтні роботи, замінив каналізаційні труби і електропроводку, бойлер для нагріву води, встановив умивальники, водозапірні крани, облицював керамічною плиткою санвузол, перекрив покрівельним матеріалом дахи будинку й гаража. Тривалість допомоги в утриманні будинку та господарства стверджується обставиною його проживання - з 2003 року, що не заперечується сторонами. Щодо наявності безпорадності стану спадкодавця, то колегія суддів погоджується з цим фактом. Так, вона народилася у 1939 році, тобто перебувала на час спірних правовідносин у похилому віці. Очевидно, що в такому віці особі самостійно важко утримувати в належному стані господарство, обробляти город та піклуватися про свій побут. Разом з тим, хоча свідки показали, що вона для свого віку була достатньо жвавою і активною, однак спадкодавець хворіла хронічною хворобою, в зв'язку з чим знаходилася на постійному обліку в поліклініці з 1997 року. Діагноз хвороби, від якої померла, - хронічна лімфоцитарна лейкемія.

Необґрунтованим вважає колегія суддів твердження суду про відсутність підстав для визнання факту спільного проживання позивача та спадкодавця однією сім'єю через те, що вони мешкали в різних, з визначеними межами, частинах житлового будинку. Так, не заперечується та обставина, що позивач разом із ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в одній частині житлового будинку, а спадкодавець - в іншій.

Однак це не вказує про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали окремо та відособлено, не спілкувались між собою, не вели спільного побуту, а також, що позивач не вживав заходів до утримання та надання допомоги своїй бабі. Навпаки, з урахуванням перевірених та оцінених апеляційним судом доказів у справі обставина фактичного поділу будинку свідчить лише про встановлення за обопільною згодою порядку користування майном між спадкодавцем і ОСОБА_1 На користь такого висновку також вказує і відсутність поділу будинку, виділу на частки і присвоєння окремої поштової адреси чи встановлення окремих споживчих рахунків з урахуванням кожної з двох квартир у будинку тощо. Тобто здобуті судом докази очевидно свідчать про те, що ОСОБА_4 і ОСОБА_1 проживали однією сім'єю як баба та внук з 2003 року, з тимчасовими перервами через поважні причини - навчання позивача в м. Чернігів, і безперервно протягом п'яти років поспіль - з 10 липня 2009 року (дата реєстрації) по ІНФОРМАЦІЯ_1 (день смерті спадкодавця).

Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Права члена сім'ї має одинока особа.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Таким чином, апеляційний суд вважає встановленою необхідну сукупність обставин для застосування вимог ч. 2 ст. 1259 ЦК України, а тому позов про визнання права на спадкування зі спадкоємцями першої черги підлягає до задоволення.

Щодо позову про визнання недійсними оспорюваних свідоцтв, то ця вимога є похідною від первинної і її слід задовольнити з огляду на правову залежність вирішення позову в частині визнання права на спадкування зі спадкоємцями першої черги. Оскільки встановлено, що спадкоємців є троє осіб, тому оспорювані свідоцтва мають бути визнані недійсними кожне в 1/3 частині.

Згідно зі ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Заперечення відповідачів проти очевидних обставин не спростовує правильності висновків апеляційного суду.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносини уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Спонуканнями для ухвалення нового рішення - про задоволення позову відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є незастосування судом першої інстанції норм матеріального права, які підлягали застосуванню, внаслідок порушення норм процесуального права, що потягло помилкове вирішення справи.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені 2 859, 21 гривень судового збору (580 гривень + 551, 21 гривень + 320 гривень, сплачених в суді першої інстанції, + 1408 гривень за подання апеляційної скарги) підлягають стягненню з обох відповідачів на користь ОСОБА_1 у рівних частках, тобто по 1 429, 60 гривень з кожного.

На підставі ст.ст. 3, 1258, ч. 2 ст. 1259, ст. 1301 ЦК України, абз. третього п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", пунктів 26 і 27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", абз. десятого п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 12 червня 2017 року скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право першої черги спадкоємців на спадкування майна, що залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, а саме:

житлового будинку АДРЕСА_1 із присадибною земельною ділянкою за цією само адресою площею 0, 1 га, кадастровий номер НОМЕР_1;

земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0, 0230 га, кадастровий номер НОМЕР_2;

земельної ділянки площею 3, 81 га, що знаходиться на території Липовецької сільської ради Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_3, згідно з державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_4, що виданий головою Липовецької сільської ради Кагарлицького району Київської області 20 червня 2001 року.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом №489, що видане 21 липня 2015 року на користь ОСОБА_3 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Хомутовським В.С., в 1/3 частині.

Визнати частково недійсними свідоцтва №№ 490, 491 і 492 про право на спадщину за законом, що видані 21 липня 2015 року на користь ОСОБА_2 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Хомутовським В.С., в 1/3 частині кожне.

Стягнути із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1 429 (одна тисяча чотириста двадцять дев'ять) гривень 60 копійок судового збору з кожного на користь ОСОБА_1.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: