НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/3699/16
№ 2/183/245/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого: судді Парфьонова Д.О., за участі: секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

встановив:

до суду звернувся з позовом ОСОБА_2, в якому, з урахуванням уточнень просив визнати недійсним усний договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у грудні 2012 року про передачу у борг 2500 доларів США.

В обґрунтування уточненого позову зазначив, що у грудні 2012 року, з метою реалізації усних домовленостей щодо оформлення в подальшому договору купівлі-продажу нерухомого майна, ОСОБА_2, як продавець отримав від ОСОБА_3, як покупця аванс у сумі 2500 доларів США. За наполяганням покупця позивач надав відповідачу розписку, у якій зазначив, що отримав в борг від останнього 2500 доларів США, хоча реальними намірами була передача авансу в розмірі 2500 доларів США. Свої вимоги щодо необхідності складання розписки саме такого змісту ОСОБА_3 пояснив хвилюванням про те, що від угоди позивач може відмовитися, а гроші йому не повернути. В наступному відповідач, використавши довіру позивача та розписку без дати її видачі незаконно отримав від нього за рішенням суду суму боргу, оскільки реальне волевиявлення учасників укладання договору позики було передача-прийом саме авансу у сумі 2 500 доларів США. Враховуючи недостатність коштів (авансу) для оформлення правовстановлюючих документів на нерухоме майно, 22 грудня 2012 року між сторонами укладено попередній договір, згідно з яким ОСОБА_3 передав позивачу 20000 доларів США, хоча в дійсності того ж дня позивач отримав від відповідача 17500 доларів США. Таким чином, вважає, що усі домовленості між сторонами виконано. Підтвердженням факту передачі грошових коштів в якості авансу є те, що ОСОБА_3 завірив позивача у присутності ОСОБА_4, що він розписку на 2500 дол. США знищів. Вказує, що правовідносини, які склалися між ним та ОСОБА_3 у грудні 2012 року та про які ОСОБА_3 зазначав у своїй позовній заяві, поданій відповідачем в минулому до суду, є усним договором позики, що суперечить вимогам ст.ст.202, 203, 215, 626, 638, 639, 653, 1047 ЦК України, а тому такий договір повинно бути визнано судом недійсним. Зазначає, що письмовий договір з відповідачем про передачу позивачу позики в розмірі 2500 доларів США не складався та від позивача не вимагався. Означене є порушенням закону, що тягне на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України визнання укладеного усного договору недійсним. Вказує, що недодержання письмової форми договору не є підставою для недійсності такого договору, але в той же час вказує, що коли укладання договору у письмовій формі є обов'язковим, судове рішення не може бути обґрунтоване показаннями свідків про підтвердження факту передачі грошей. Звертає увагу, що боргова розписка стосується лише передачі-отримання грошових коштів та сама по собі не є договором позики, а є лише підтвердження такого договору який було укладено між сторонами.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити. Вказали, що між позивачем та відповідачем виникла домовленість, пов`язана з передачею авансу за наступне укладання договору купівлі-продажу нерухомості. При цьому, з метою наступного вчинення правочину, позивач надав відповідачу розписку, в якій вказав про отримання грошових коштів. Також, в розписці не вказав дати отримання в позику грошових коштів, не вказав про зобов`язання їх повернути. Зазначили, що фактично договір позики не укладався і грошові кошти саме в позику не передавалися і договір позики, на який посилається відповідач та на підставі якого з позивача рішенням суду стягнуто грошові кошти в силу вимог закону щодо недотримання його письмової форми є недійсним.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказуючи, що на вмовляння позивача передав останньому в позику грошові кошти, про що той склав відповідну розписку. Не володіючи знаннями в галузі юриспруденції до змісту розписки не придивлявся, вважаючи, що в ній зазначені обов`язкові реквізити, такі як особа позичальника, особа позикодавця, строк повернення та сума позики. В судові засідання 04 квітня 2017 року та 27 квітня 2017 року не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність. Надав суду письмові заперечення, згідно з якими просив відмовити в задоволенні позову, вказуючи, що рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій по справі № 183/1276/16 ґрунтовно надано правову оцінку діям позивача та відповідача та не встановлено обставин, що могли б свідчити про надання авансу, який передував договору купівлі-продажу нерухомого майна, вказано на дійсність угоди позики та підтвердження факту її вчинення належними доказами. Позивач в позовній заяві не вказав обставин та не надав жодних доказів, з яких було б можливо зробити висновок, що зазначена розписка має відношення до правочину купівлі - продажу нерухомого майна. Звертає увагу, що зазначена розписка вже була предметом судового розгляду та в судовому засіданні встановлено, що 29 грудня 2012 року позивач передав в борг відповідачу 2500 доларів США, про що свідчить власноруч написана відповідачем розписка. Строк повернення грошей був обговорений та вказаний в розписці до 29 березня 2013 року. Крім того судом встановлено, що зазначена форма договору, відповідно до закону згідно зі ст. 1047 ЦК України - договору позики, дотримана, що підтверджується розпискою відповідача. Судами в іншому провадженні вже досліджувалося питання надання та отримання коштів в борг.

В судовому засіданні допитано в якості свідка позивача ОСОБА_2, який показав, що у грудні 2012 року між ним та відповідачем виникли відносини, пов`язані з реалізацією позивачем та придбанням відповідачем належного позивачу нерухомого майна. З метою наступного укладання договору купівлі-продажу він запропонував ОСОБА_3 передати йому в якості авансу грошові кошти в розмірі 2500,00 доларів США для оформлення правовстановлюючих документів та підготовки для укладання угоди, на що ОСОБА_3 погодився, однак повідомив про небажання складення відповідного договору, оскільки побоювався, що у випадку неможливості наступного укладання договору купівлі-продажу був би позбавлений можливості витребувати грошові кошти, передані в якості авансу, внаслідок чого він з ОСОБА_3 дійшли згоди скласти відповідний документ, яким би підтверджувався тільки факт передачі грошових коштів. При цьому, на пропозицію ОСОБА_3, він склав розписку про отримання коштів нібито в борг, водночас, маючи на меті отримання в наступному решти суми від продажу належної йому нерухомості. В наступному, він продав нерухомість відповідачу з урахуванням сплаченого останнім авансу. В подальшому, в 2013-2014 році під час укладання угоди купівлі продажу у нотаріуса він повідомив відповідача про необхідність передачі йому розписки внаслідок укладання основного договору та ОСОБА_3 повідомив його, що розписку викинув.

Свідок ОСОБА_5, дружина позивача, показала суду, що приблизно навесні 2013 року ОСОБА_2 запросив її до кабінету нотаріуса, в якому був присутній і ОСОБА_3, де показав їй розписку, в якій вказав про отримання від ОСОБА_3 грошових коштів. На її запитання, чому в розписці вказано про отримання грошових коштів в борг, ОСОБА_2 повідомив, що означені грошові кошти отримано в рахунок плати за нерухомість, належну ОСОБА_2 та яка в подальшому буде продана ОСОБА_3 Як грошові кошти передавалися вона не бачила, водночас на пропозицію її чоловіка в розписці поставила свій підпис.

Свідок ОСОБА_4 показав, що знає ОСОБА_2 по роботі. Приблизно в 2012-2013 роках він за допомогою транспортного засобу підвіз ОСОБА_2 до кабінету нотаріуса, що розташований за адресою: вул. Радянська, 26 в м. Новомосковську Дніпропетровської області. В наступному, дочекавшись позивача в машині він бачив, як з кабінету нотаріуса вийшли ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та чув, що між ними сталася розмова, в ході якої позивач запитав у відповідача розписку з приводу грошей, на що відповідач відповів позивачу, що розписки немає.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, допитавши свідків дослідивши зібрані письмові докази, доходить наступних висновків.

За ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України). Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.3, 4 ст.60 ЦПК України).

За ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/1276/16 від 21 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року, 29 грудня 2012 року ОСОБА_3 передав в борг ОСОБА_2 2500 доларів США, про що свідчить власноруч написана відповідачем розписка. Строк повернення грошей був обговорений та вказаний в розписці до 29 березня 2013 року. Судом встановлено, що форма договору позики, встановлена законом, дотримана, що підтверджується розпискою відповідача. Під час розгляду справи доводи відповідача та його представника про те, що грошові кошти, передані позивачем за вказаною вище розпискою в якості авансу в рахунок майбутньої купівлі ним певного нерухомого майна у відповідача, судом не приймаються до уваги, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України.

В обґрунтування позову позивач посилається на норми ст.ст.203, 2015, 638, 639, 1047 ЦК України.

Так, за ч.ч.1,2 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони.

За ч.ч.1, 2 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч.4 ст.203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Стаття 207 ЦК України вказує, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Наявні в справі матеріали містять копію розписки, складеної ОСОБА_2, зі змісту якої вбачається, що останній отримав у борг від ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 2500 дол. США до 29 березня 2013 року в присутності ОСОБА_5 та підписи позивача та ОСОБА_5

Таким чином, оскільки позивачем надано розписку, яка містить підпис позивача та зі змісту якої вбачається отримання грошових коштів саме у борг, враховуючи положення ст.ст.1047, 207 ЦК України, судовим рішенням у справі за участю тих самих осіб встановлено факт отримання грошових коштів в розмірі 2500,00 доларів США у борг, суд доходить до висновку про вчинення правочину у належній письмовій формі.

При цьому, посилання позивача на той факт, що сторонами не вказано дату складання розписки та дату отримання грошових коштів, як на підставу для висновку про недійсність договору суд не приймає до уваги з огляду на те, що ст.1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками і те, що положення параграфу 1 глави 71 ЦК України не відносять до обов`язкових умов письмової форми договору позики дати його складання та дату отримання позики.

Оцінюючи показання свідків, допитаних в судовому засіданні, суд виходить з положень абз.2 ч.2 ст.218 ЦК України, у відповідності до якого, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами,засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Також, за ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

При цьому, відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього звязку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості обєкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Внаслідок викладеного, виходячи з предмету та підстав позову, враховуючи те, що позивачем в якості підстав позову, все-ж таки зі змісту уточнених позовних вимог, зазначено положення ст.ст.203, 215 ЦК України, а не положення ст.ст. 229-233, з урахуванням відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимоги, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, оскільки надана суду розписка не є окремим договором, а є доказом на підтвердження складення та дотримання письмової форми договору позики, укладеного сторонами, який і оскаржує позивач і письмова форма при укладанні відповідного договору дотримана.

Більш того, не надано суду і доказів на підтвердження наступного укладання договору купівлі продажу нерухомого майна, належного позивачу.

Внаслідок відмови в задоволенні позову витрати судового збору, понесені позивачем, в силу ст.88 ЦПК України з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 207, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення в повному обсязі виготовлено 28 квітня 2017 року.

Суддя Д.О. Парфьонов