АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5310/17 Справа № 205/6209/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Нижний А. В. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.

при секретарі - Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом спільної часткової власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 представника ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

17 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, у якому просила суд визнати її співвласником 12/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 Позовна заява мотивована тим, що під час шлюбу сторін ОСОБА_3 на підставі договору дарування набув право власності на 12/50 частин вказаного домоволодіння, проте у зв'язку з тим, що під час шлюбу та після нього нею було зроблено істотні поліпшення в спірному домоволодінні, вона відповідно до ст.62 СК України має право на його частину (а.с.2-3).

Не погодившись із позовом, ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому посилаючись на строк позовної давності просив відмовити у задоволенні первісного позову, а також з огляду на те, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні домоволодінням, просив суд усунути йому такі перешкоди шляхом вселення в спірний будинок та зобов'язати останню не чинити перешкод в праві користування таким будинком (а.с.31-33).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом спільної часткової власності подружжя - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном - задоволено в повному обсязі.

Усунено ОСОБА_3 перешкоди у користуванні 12/50 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, шляхом його вселення та зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні 12/50 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 (а.с.102-104).

В апеляційній скарзі представник апелянта посилається на порушення судом норм матеріального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи та на недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2, ухваливши в цій частині нове рішення про задоволення позову (а.с. 57-63).

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до норм статей 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору дарування від 19.07.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2753, ОСОБА_3 є власником 12/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.95).

Вказані 12/50 частин спірного домоволодіння були отримані в дар ОСОБА_3 підчас шлюбу з ОСОБА_3, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2012р. розірвано (а.с.8).

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виник спір з приводу майна, набутого під час перебування у шлюбі.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Зі справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2013 року, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.11.2013 року було залишено без змін, встановлено, що 02 серпня 2003 року відділом РАГС Петриківського районного управління юстиції Дніпропетровської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року шлюб між ними було розірвано.

12/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_8 за довіреністю від імені ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 19 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В. за реєстровим № 2753, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 17 серпня 2008 року (а.с. 21, 22). Згідно із ч.1 ст. 717 ЦК України, який був чинним у 2005 році, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, відповідно до ч.2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Вбачається, що 12/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 19 липня 2005 року, ОСОБА_8 за довіреністю від імені ОСОБА_7 подаровані ОСОБА_3 і були фактично передані обдарованому, договір нотаріально посвідчений і жодна із сторін договору вказаний договір в передбаченому законом порядку не оспорювала.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно з ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело та час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

ОСОБА_9 посилається на те, що під час шлюбу з відповідачем у спірному домоволодінні були зроблені переобладнання, які значно збільшило його вартість, що на її думку є підставою вважати спірне майно спільною сумісною власністю подружжя, яку слід поділити, визнавши її співвласником ? частини цього майна, однак належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог не надає та не вказує на них в апеляційній скарзі.

При цьому, ОСОБА_2, зазначає те, що підчас спільного шлюбу сторонами було зроблено поточний ремонт у спірному домоволодінні та перегородка в кухні, які були необхідні для нормального проживання в ньому, а всі переобладнання та поліпшення, такі як монтаж та демонтаж вікон, встановлення вхідних дверей, утеплення фасаду, монтаж та демонтаж опалення, встановлення батарей, заміна лінолеуму, встановлення натяжної стелі в кімнаті та панелі на кухні, зроблені вже після розірвання шлюбу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета.

Вказані висновки суду зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки позивачка не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої позовні вимоги та не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає розподілу (кожному по ? частині), є безпідставними, оскільки позивачем на підтвердження свої позовних вимог не надано суду належних доказів та не вказано на них в апеляційній скарзі, а тому колегія суддів вважає, що вони не обґрунтовані та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2017 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: