Справа № 357/3329/17 Головуючий у І інстанції Цуранов А. Ю.
Провадження № 22-ц/780/4270/17 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 26 02.11.2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала наступним:

15 лютого 2016 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого останній отримав від позивача в борг грошові кошти у розмірі 606800,00 доларів США строком до 25 травня 2016 року.

З метою забезпечення виконання боржником зобов'язань за вищевказаним договором позики між позивачем та ОСОБА_4 14 травня 2016 року був укладений договір поруки № 1, за умовами якого останній поручився перед кредитором за виконання зобов'язань позичальником на суму 200 000,00 грн.

Посилаючись на невиконання зобов'язань за договором позики в частині повернення обумовлених договором грошових коштів, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму заборгованості в розмірі 16 256 416,00 грн., стягнути з ОСОБА_4 суму заборгованості в розмірі 200 000,00 грн., а також стягнути солідарно з відповідачів 8000 грн. судового збору.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2017року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Також просив скасувати застосовані у справі заходи забезпечення позову. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції були порушені правила територіальної підсудності при відкритті провадження по справі, неналежним чином були дотримані правила виклику сторін у судове засідання, безпідставно та з порушенням встановленої процедури були застосовані заходи забезпечення позову. Окрім того, невірно з точки зору апелянта, вирішив суд справу й по суті спору, оскільки незважаючи на заявлену вимогу про стягнення заборгованості, що визначається за офіційним курсом НБУ гривні України до долара США на час пред'явлення позову (30.03.2017 року), суд першої інстанції безпідставно розрахував розмір такої заборгованості за таким курсом станом на 25.05.2017 року, до того ж користуючись при цьому розміром курсу, що не відповідає офіційному, навіть на вказану дату.

У відповідності до положень ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. При цьому апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне:

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду не в повній мірі відповідає наведеним вимогам.

В якості одного із доводів незаконності оскаржуваного рішення апелянт посилався на невідповідність, з його точки зору, висновків суду про підсудність даної справи Білоцерківському міськрайонному суду Київської області. Також апелянт зазначав про безпідставне та неналежне забезпечення позову, застосоване судом першої інстанції в ході розгляду справи. Оцінивши вищевказані доводи апелянта, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що вони не можуть обґрунтовувати наявність підстав для перегляду та зміни/скасування рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Вирішення судом в ході розгляду справи процесуальних питань здійснюється шляхом постановлення ухвал (ст. 208 ЦПК України). Положеннями ст. 293 ЦПК України передбачено перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення. До апеляційної ж скарги на рішення суду включаються лише заперечення щодо тих процесуальних питань, які вирішуються ухвалами, що не підлягають окремому оскарженню. За таких умов підставою для перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному провадженні можуть бути лише процесуальні питання, які не підлягають окремому апеляційному розгляду в порядку оскарження судових ухвал щодо цих питань. Згідно вимог ст. 293 ЦПК України питання про відкриття провадження у справі з недотриманням правил підсудності, а також про забезпечення позову оскаржуються окремо від рішення суду. За таких умов порушені в апеляційній скарзі вищевказані питання не можуть обґрунтовувати невідповідності рішення суду по суті справи, а можуть бути вирішені окремо шляхом оскарження відповідних процесуальних ухвал суду першої інстанції.

Не обґрунтовує наявності підстав для скасування/зміни рішення суду першої інстанції й посилання апелянта на неналежне направлення йому судом викликів в судові засідання. У відповідності до положень ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Апелянтом подавалася до суду першої інстанції та була розглянута останнім заява про перегляд заочного рішення, в якій він виклав свою позицію та до якої додав усі необхідні, з його точки зору, для доведення такої позиції докази. Також позиція відповідача була розглянута та оцінена судом апеляційної інстанції, який також надав апелянту можливість висловити свої заперечення проти позову та надати докази на їх підтвердження. За таких умов доступ до правосуддя апелянту було забезпечено, позиція його розглянута судом, а посилання на неналежне повідомлення про судові розгляди самі по собі не зумовлюють наявності підстав для зміни чи скасування рішення суду по суті справи.

Незважаючи на вищевикладену позицію, тим не менш колегія суддів апеляційного суду вважає частково обґрунтованими посилання апелянта на неналежне вирішення судом першої інстанції даної справи.

В ході розгляду справи належним чином було встановлено факт укладення між позивачем та апелянтом договору позики, як і факт невиконання боржником зобов'язань за ним, відтак наявність передбачених законом та договором підстав для стягнення заборгованості з боржника на користь позикодавця. Відповідним є й висновок суду першої інстанції щодо необхідності для стягнення суми боргу в гривні України, визначеної за курсом НБУ по відношенню до валюти договору - долара США. В той же час, в своєму рішенні суд вказує на визначення суми заборгованості в гривні відповідно до курсу станом на 25.06.2016 року, в той час як у позовній заяві позивач просив суд стягнути заборгованість у розмірі відповідно до офіційного курсу НБУ гривні України до долара США на час пред'явлення позову - 30.03.2017 року. При цьому жодної мотивації такої позиції суду оскаржуване рішення не містить.

Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З наведеної норми вбачається, що визначення суми боргу в гривні України має здійснюватися за курсом валюти, що діяв на час здійснення фактичного розрахунку, або ж дати пред'явлення вимоги, однак не може обмежуватися датою настання терміну виконання зобов'язання.

Окрім наведеного, згідно вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог.

З прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 16 256 416,00 грн. Оскільки загальна сума заборгованості за договором позики в гривнях України станом на дату пред'явлення позову (30.03.2017 року) за офіційним курсом НБУ (2704,0107 грн. за 100 доларів США) становила 16 407 936,93 грн., зважаючи на встановлений ст. 11 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства та обставини справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позивач має право на висунення та задоволення вимог про стягнення на свою користь з ОСОБА_2 заявленої суми, а саме 16 256 416,00 грн. В той же час підстави для визначення суми заборгованості саме за курсом на 25.06.2016 року не ґрунтуються ні на обставинах справи, ні на вимогах закону, на що суд першої інстанції увагу не звернув.

Не може погодитися колегія суддів апеляційного суду й з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_4 як до поручителя за даною позикою.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Пунктом 3.3. укладеного 14 травня 2016 року між позивачем та ОСОБА_4 договору поруки № 1 передбачено, що порука припиняється, якщо позикодавець (позивач) протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (25.05.2016 року) не пред'явить вимоги до поручителя. В той же час позов до ОСОБА_4 було пред'явлено лише 30.03.2017 року. За таких умов на час пред'явлення позову вищевказана порука припинила свою дію, що зумовлює відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог до поручителя. Дана позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій ним в ряді постанов, зокрема й у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2056цс15. В той же час на вказані обставини суд першої інстанції увагу також не звернув, ухваливши помилкове в цій частині рішення у справі.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої не ґрунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Зважаючи на наведене, враховуючи розмір позовних вимог, які суд вважає обґрунтованими, по відношенню до вимог, щодо яких суд прийшов до висновку про їх безпідставність, з ОСОБА_2на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати у розмірі 7795 грн. 04 коп.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2017року скасувати та ухвалити нове рішення. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 15 лютого 2016 року в розмірі 16 256 416 (шістнадцять мільйонів двісті п'ятдесят шість тисяч чотириста шістнадцять) гривень 00 коп. Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 7795 (сім тисяч сімсот дев'яносто п'ять) гривень 04 коп. В іншій частині позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.П. Коцюрба

А.С. Сержанюк