АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/4503/16-ц головуючий у 1-й інстанції: Парамонов М.Л.
апеляційне провадження № 22-ц/796/7531/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Шахової О.В.

при секретарі Горак Ю.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства "По виробництву інсулінів "Індар", третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 1 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 2 червня 2012 року з листа, направленого приватним акціонерним товариством "По виробництву інсулінів "Індар" (далі - ПрАТ "По виробництву інсулінів "Індар"), йому стало відомо, що наказом від 24 травня 2012 року він звільнений з займаної посади 30 червня 2011 року за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що звільнення проведено з порушенням трудового законодавства, ОСОБА_1 просив суд поновити його на роботі, анулювати запис про звільнення в трудовій книжці, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 1 вересня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що дисциплінарне стягнення у виді звільнення було накладено поза строками встановленими ст. 148 КЗпП України; відповідач не вимагав пояснення стосовно порушення ним трудової дисципліни; первинна профспілкова організація не давала згоди на його звільнення; на дату звільнення він перебував у відпустці, а тому звільнення є незаконним.

Представник ПрАТ "По виробництву інсулінів "Індар" - Лисик Г.М. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_1 в суд апеляційної інстанції не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що наказом № 16-к від 31 березня 2006 року ОСОБА_1 призначено головою правління ПрАТ "По виробництву інсулінів "Індар" за контрактом.

Термін дії контракту з ОСОБА_1 встановлювався з 31 березня 2006 року по 30 березня 2011 року.

Рішенням загальних зборів акціонерів ПрАТ "По виробництву інсулінів "Індар" від 22 червня 2009 року відкликано голову та членів правління.

Наказом голови правління ПрАТ "По виробництву інсулінів "Індар" від 4 травня 2012 року доручено провести службове розслідування щодо встановлення факту зберігання на підприємстві трудових книжок працівників, що не з'являються на роботу.

Відповідно до висновку за результатами проведення службового розслідування від 18 травня 2012 року було встановлено факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці на території ПрАТ "По виробництву інсулінів "Індар" в період з 01 липня 2011 року по 16 травня 2012 року.

18 травня 2012 року ОСОБА_1 було виключено з членів первинної профспілкової організації ПрАТ "По виробництву інсулінів "Індар".

Наказом голови правління ПрАТ "По виробництву інсулінів "Індар" № 69-к від 24 травня 2012 року ОСОБА_1 було звільнено від 30 червня 2011 року з посади голови правління ПрАТ "По виробництву інсулінів "Індар" за прогул, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, з виплатою компенсації за 111 днів невикористаної відпустки.

Остаточний розрахунок з ОСОБА_1 було проведено станом на 30 червня 2011 року (останній день табелювання позивача) та виплачено належну позивачеві до виплати на день звільнення суму у розмірі 54875 грн. 66 коп.

24 червня 2012 року ОСОБА_1 отримав трудову книжку.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача було проведено з додержанням вимог трудового законодавства.

Такий висновок суду є правильним.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін (ч. 3 ст. 21 КЗпП України)

Трудовий договір породжує тривалі правовідносини між власником або уповноваженим ним органом (підприємством, установою, організацією) і працівником. Водночас закон визнає за його сторонами право одностороннього розірвання трудового договору і припинення існуючих між сторонами трудових відносин відповідно до правил, установлених законодавством про працю.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Отже, підставою для звільнення працівника за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є його прогул без поважних причин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 18, 24 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Як установлено судом, ОСОБА_1 був відсутній на роботі з 1 липня 2011 року по 24 травня 2012 року без поважних причин, а отже вчинив прогул.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, про те, що його було звільнено у період відпустки, яка тривала з 29 червня 2011 року по 13 липня 2011 року, є безпідставними, оскільки згідно наданих ПрАТ "По виробництву інсулінів "Індар" журналів реєстрації наказів про відпустки за 2011 рік та книги обліку наказів з кадрових питань за 2011 рік відповідний наказ на ім'я ОСОБА_1 не видавався.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що дисциплінарне стягнення у виді звільнення було накладено поза строками встановленими ст. 148 КЗпП України є надуманими.

Відповідно до ч. 2 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Оскільки наказ про звільнення позивача виданий 24 травня 2012 року на підставі висновку за результатами проведення службового розслідування від 18 травня 2012 року, яким зафіксовано факт відсутності ОСОБА_1 на роботі, то дисциплінарне стягнення накладене правомірно.

Крім того, у випадках самовільного залишення роботи звільнення проводиться з зазначенням останнього дня роботи як дня звільнення, а наказ про звільнення може бути виданий пізніше.

Доводи ОСОБА_1 про те, що при його звільненні первинна профспілкова організація не давала на це згоди, спростовуються матеріалами справи.

Так, 18 травня 2012 року позивача було виключено з членів первинної профспілкової організації ПрАТ "По виробництву інсулінів "Індар", а тому необхідність такого погодження виключається.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не зажадав від позивача пояснення щодо порушення ним трудової дисципліни, у даному випадку, правового значення не мають та відхиляються колегією суддів.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 1 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Л.Д. Поливач

О.В. Шахова