У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: позивача і представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 травня 2017 у справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" в особі Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про забезпечення благоустроєним жилим приміщенням у вигляді окремої квартири, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" в особі Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (далі - ДП "Рівненський облавтодор") про забезпечення благоустроєним жилим приміщенням у вигляді окремої квартири, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Рівненського міського суду від 12 травня 2017 року позивачу відмовлено в задоволенні позову до ДП "Рівненський облавтодор" про забезпечення благоустроєним жилим приміщенням у вигляді окремої квартири, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

На рішення суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, де посилається на його незаконність та необґрунтованість, що полягає у неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначала про неправильне встановлення судом обставин справи. Зокрема, судом хибно визначено момент смерті чоловіка - замість робочого часу вказано про нічну пору доби. Хибним вважає і причину смерті - внаслідок отруєння алкоголем, тоді як насправді через отруєння чадним газом. Таким чином, обставини складеного Акт Н-5 про нещасний випадок не відповідають дійсності.

Оскільки покликання суду не ґрунтуються на матеріалах справи, тому не погоджується і з його твердженнями про те, що вона не перебувала на квартирній черзі разом з чоловіком і тому вона як вдова з двома дітьми не набула права на забезпечення житловою площею.

Не згодна і з висновками про відсутність підстав для відшкодування матеріальної й моральної шкоди. При цьому посилалася на порушення судом вимог ст.ст. 23, 386, 396, 1166, 1168, 1203 ЦК України та залишення без уваги постанову Верховного Суду України від 13.11.2013 року у справі №6-120цс13.

З викладених підстав просила скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про зобов'язання відповідача забезпечити її разом з двома дітьми благоустроєним жилим приміщенням у м. Рівне у виді окремої квартири жилою площею не менше 40, 95 кв.м, 76, 17 кв.м - загальною площею, що відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам; стягнути із ДП "Рівненський облавтодор" на її користь 1 840 592 гривні матеріальної шкоди і 5 000 000 гривень моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з недоведеності позивачем своїх вимог, адже переконливих та об'єктивних доказів на обґрунтування тих обставин, що вона перебувала на квартирному обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, не надала, а судом їх не було здобуто.

Як правильно встановлено судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, ОСОБА_1 перебувала у шлюбних відносинах із ОСОБА_2 протягом часу з 31 липня 1992 року по 3 квітня 1996 року (а.с. 9, 17).

На момент смерті ОСОБА_2 працював водієм в ДП "Рівненський облавтодор". Його смерть наступила внаслідок гострого отруєння чадним газом, про що свідчать Акт судово-медичного дослідження №196 від 04.04.1996 року та висновку експерта №2 від 16.01.2017 року. В крові трупа ОСОБА_2 виявлено етиловий спирт в концентрації 2,2 проміле, що відповідає середньому ступеню алкогольного сп'яніння. Труп виявлено в боксі гаража.

Допитаний в судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_3 підтвердив висновок експертизи.

Його пояснення збігаються з поясненнями представника відповідача, який ствердив, що ОСОБА_2 помер в автомобілі, що знаходився в боксі гаража ДП "Рівненський облавтодор", в неробочий час. Його труп було виявлено близько 11 години, про що було повідомлено органи внутрішніх справ.

Судом з'ясовано, що рішенням Рівненського міського суду від 27 грудня 2012 року, залишеним 18 лютого 2013 року без змін Апеляційним судом Рівненської області, ОСОБА_1 відмовлено в позові до ДП "Рівненський облавтодор", ПАТ Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві у Рівненській області, територіального управління Держгірпромнагляду України в Рівненській області про визнання акта спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком і акта про нещасний випадок, не пов'язаний із виробництвом, форми НПВ незаконним і спонукання для проведення спеціального розслідування та складання акта про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 (а.с. 84-86).

Судовим рішенням апеляційного суду стверджено, що 3 квітня 1996 року ОСОБА_2 був виявлений мертвим у службовому автомобілі ВАЗ-21099 у боксі №1 гаража Рівненського райДРБУ. Відповідно до акта проведення спеціального розслідування нещасного випадку, складеного територіальним управління Держгіпромнагляду у Рівненській області, смерть ОСОБА_2 наступила в позаурочний час, в стані алкогольного сп'яніння, внаслідок отруєння чадним газом.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В засіданні суду першої інстанції було перевірено запис №4 у Книзі обліку громадян, яких взято на чергу для одержання житлової площі відповідача. За цим записом ОСОБА_2 одноособово обліковувався на квартирній черзі у ДП "Рівненський облавтодор" з 25 серпня 1993 року. Знятий з обліку в зв'язку зі смертю в 1996 році.

Доводи позивача про те, що разом з ОСОБА_2 вона також перебувала на квартирному обліку є необґрунтованими і не стверджуються жодними доказами.

Рішенням Рівненського міського суду від 27 березня 2017 року, що набрало законної сили 22 червня 2017 року, ОСОБА_1 відмовлено у визнанні її права на подальше перебування на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов у відповідача.

Згідно зі ст. 40 ЖК Української РСР облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян здійснюється за місцем їх роботи.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 ЖК УРСР у випадку смерті громадянина, що перебував на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, за членами його сім'ї зберігається право подільного перебування на обліку.

Тобто перебування на квартирній черзі осіб, що потребують поліпшення житлових умов, житлове законодавство визнає як обов'язкову умову набуття права вимоги в заінтересованої особи на отримання житла.

Як обґрунтовано встановлено судом, ОСОБА_1 на квартирному обліку у відповідача не перебувала взагалі. Правильно перевірено також ті обставини, що смерть ОСОБА_2 є нещасним випадком, а діти ОСОБА_1 не є дітьми її попереднього чоловіка, що нею не заперечуються і встановлено з дати їхнього народження - 1999 рік та 2002 рік. Тобто в будь-якому випадку вони не були членами сім'ї ОСОБА_2 і не можуть вимагати забезпечення їх житлом за рахунок житлового фонду відповідача.

За таких обставин суд вірно відмовив у задоволенні позову про забезпечення благоустроєним жилим приміщенням у виді окремої квартири.

Правильно суд не погодився і з похідними матеріально-правовими вимогами від первісної. Оскільки основна вимога не знайшла свого обґрунтування в судовому засіданні, тому не підлягав до задоволення і позов у частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому колегія суддів також зважає на те, що для застосування деліктної відповідальності необхідною є наявність складу правопорушення, а саме протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; наявності шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою; вини особи, яка заподіяла шкоду. Цієї ж позиції дотримується Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 27 березня 1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди".

Крім того, оскільки жодних ознак складу правопорушення з метою застосування недоговірної відповідальності у діях чи бездіяльності відповідача відносно ОСОБА_2 встановлено не було, тому позов є необґрунтованим.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправильність встановлених обставин смерті ОСОБА_2 - часу та причини, то колегія суддів з ними не згодна з огляду на їх преюдиційність, що встановлені ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Висновки з цього приводу повно і правильно обґрунтовані судом першої інстанції.

Не заслуговують на увагу і посилання ОСОБА_1 про її та дітей перебування в черзі на поліпшення житлових умов, адже судом було дано правильну оцінку наданим доказам, що містяться у справі.

Так, за змістом ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не можна погодитися як з необґрунтованими і з покликаннями позивача про неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки будь-яких доказів про існування таких фактів, що потягли би помилкове вирішення цивільно-правового спору, ОСОБА_1 надано не було, а апеляційним судом не було здобуто, тому доводи апеляційної скарги про недодержання судом процесуально-правових норм не ґрунтуються на матеріалах справи і є припущенням.

Решта доводів автора скарги - про хибність тверджень про відсутність підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди спростовуються правильністю висновків суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 12 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: