АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/1167/17 Номер провадження 22-ц/786/2751/17Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Карпушин Г.Л., Хіль Л.М.

за участю секретаря Гнатюк О.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргоюТимощука ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Полтави від 27 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу та процентів за користування коштами, застосування відповідальності за порушення грошового зобовязання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на його користь грошовий борг з врахуванням індексу інфляції в сумі 12 102,60 грн., три проценти від простроченої суми в сумі 540 грн., проценти за користування грошовими коштами в сумі 3 268,48 грн., а всього 15 908 грн. та 640 грн., витрачених на сплату судового збору.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що відповідач у порушення умов укладеного договору позики не виконує зобовязання з повернення отриманих у борг коштів.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 27 вересня 2017 року позов задоволений: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошовий борг з урахуванням індексу інфляції в сумі 12 102 грн. 60 коп., проценти від простроченої суми 540 грн., проценти за користування грошовими коштами в сумі 3 268 грн. 48 коп., а всього 15 908 грн. 08 коп. Вирішено питання судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не перевірено чи мали місце обставини, якими позивач обґрунтував позовні вимоги, не взяв до уваги його заперечення та покази свідків, той факт, що він звернувся до органів досудового розслідування кримінальних правопорушень з заявою про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 385 КК України. В апеляційній скарзі також стверджується, що суд не вжив усіх необхідних заходів для отримання доказів, які б підтвердили заперечення відповідача про те, що він не писав розписки.

Перевіривши матеріали справи, зясувавши межі апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Згідно ч.1 п.1 ст. 307, ч.1 ст. 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 січня 2014 року ОСОБА_3 уклав із ОСОБА_4 договір позики, згідно якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 6 000 грн. з умовою їх повного повернення до 01 березня 2014 року, про що було складено розписку (а.с.8, 53).

У порушення умов укладеного договору ОСОБА_4 грошові кошти не повернув.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції з дотриманням вимог процесуального закону, виходячи з доведеності позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Наведена правова позиція сформульована у постанові ВСУ № 6-50цс15 від 24 лютого 2016 року.

Отже, при вирішенні цього спору слід виходити з того, що факт укладення договору позики між ОСОБА_3В і ОСОБА_4, а також факт передачі ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_4 підтверджується належним і допустимим доказом розпискою від 01січня 2014 року (а.с.8), оригінал якої досліджений судом першої інстанції.

Неточності у написанні імя відповідача та його паспортних даних у розписці не змінюють його юридичну суть, за відсутності інших належних і допустимих доказів, які б спростовували факт укладення цієї угоди.

Заперечуючи факт укладення договору позики, ОСОБА_4 посилається показання свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Проте, відповідно до абзацу другого ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину, для якого законом встановлена письмова форма, або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Отже, суд першої інстанції правомірно відкинув ці докази як неналежні.

Згідно ст.60 ЦПК України обовязок доказування покладається на сторону.

Належним і допустимим доказом факту не підписання розписки, на якому наполягає відповідач, є висновок судової почеркознавчої експертизи.

Частиною другою ст.86 ЦПК України встановлено, що кошти на оплату судової експертизи вносяться стороною, яка заявила клопотання про проведення експертизи. У разі неоплати судової експертизи у встановлений судом строк суд скасовує ухвалу про призначення експертизи.

Як слідує з матеріалів справи, 07.06.2017 року Київським районним судом м.Полтави за клопотанням представника відповідача адвоката ОСОБА_7 призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено Полтавському відділенню ХНДІСЕ імені ОСОБА_8 (а.с.51-52, 60).

06.09.2017 року ухвала місцевого суду разом зі справою була повернута Київському районному суду м.Полтави без виконання в звязку з невиконанням відповідачем ОСОБА_4 вимог клопотання експерта (а.с.70-71).

За таких обставин суд першої інстанції правомірно розцінив ненадання необхідних документів, зразків почерку експерту та не сплату коштів за проведення судово-почеркознавчої експертизи відповідачем, як ухилення від проведення експертизи (ст.146 ЦПК України).

Сам по собі факт звернення ОСОБА_4 до правоохоронних органів із заявою про шахрайські дії з боку ОСОБА_3 не є належним, допустимим і достатнім доказом у підтвердження обґрунтованості тверджень ОСОБА_4 про те, що він не підписував розписку.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

У позові ОСОБА_3 навів розрахунки сум, які він вимагав стягнути з ОСОБА_4 відповідно до положень ст.625, ст.1048 ЦК України. Зазначені розрахунки узгоджуються з вимогами наведених норм права та фактичними обставинами, отже суд першої інстанції правомірно з ними погодився. При цьому, ОСОБА_4 всупереч вимогам ст.60 ЦПК України не надав суду обґрунтованих заперечень щодо правильності обрахунку цих сум. В апеляційній скарзі також відсутні посилання на докази, які б спростовували правильність розрахунків позивача.

Апеляційна скарга не містить нових засобів доказування, її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Отже, на переконання колегії суддів підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. 303, ст.307, ст.308, ст.315, ст.319 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Полтавивід 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: О.А. Лобов

Судді: Г.Л. Карпушин

ОСОБА_9

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов