Провадження №22-ц/772/3188/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач :Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2017 рокуСправа № 143/152/17м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Медяного В.М., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 8 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

Рішення ухвалив суддя Бойко А.В.

Рішення ухвалено о 16.31 год. у м. Погребище Вінницької області.

Повний текст рішення складено 8 листопада 2017 року,

Встановила:

6 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що у них із відповідачем є спільний син ОСОБА_4, реєстрація народження якого проводилась за їхньою з відповідачем спільною заявою, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 125 СК України, оскільки вони не перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідач визнав себе батьком її сина ОСОБА_4.

Син проживає з нею і знаходиться на її утриманні, а відповідач, незважаючи на її неодноразові прохання, допомоги на утримання сина не надає та відмовляється сплачувати аліменти в добровільному порядку, хоча він є здоровим та працездатним і має матеріальну можливість забезпечувати дитину.

Тому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 2 500 грн., але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 1 лютого 2017 року до повноліття дитини.

10 квітня 2017 року ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про виключення з актового запису про народження дитини, якою просив виключити відомості про його батьківство з актового запису № 4342 від 4 листопада 2015 року, здійсненого відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області про народження дитини ОСОБА_4.

Ухвалою Погребищенського районного суду від 10 квітня 2017 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виключення з актового запису про народження дитини до спільного провадження із первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виключення з актового запису про народження дитини залишено без розгляду.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 8 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з 06.02. 2017 року до його повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць звернуто до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір 640 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Зазначив, що рішення підлягає скасуванню через неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та через недоведеність обставин, які суд вважав встановленими.

В судовому засіданні позивач заперечила проти задоволення апеляційної скарги, вважає її доводи безпідставними і просить її відхилити і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач у судове засідання не з'явився.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 4 листопада 2015 року (а. с. 4).

Дитина проживає із матір'ю - позивачем ОСОБА_2 та знаходиться на її утриманні (а. с. 7).

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 1, 2 ст. 181 СК України).

Частиною 3 статті 181 СК України в редакції, чинній на дату ухвалення рішення, встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 184 СК України в редакції, чинній на дату ухвалення рішення, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно положень ст. 182 СК України в редакції, чинній на дату ухвалення рішення, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2).

Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Судом встановлено, що відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання сина, що є його обов'язком відповідно до ст. 180 СК України. При цьому відповідач має нормальний стан здоров'я, є молодою особою працездатного віку, має нерегулярний та мінливий дохід та не має на утриманні інших осіб.

Отже, суд першої інстанції відповідно до вищенаведених вимог закону, врахувавши задовільний стан здоров'я дитини та його матеріальне становище; вік дитини - 2 роки та те, що він не має власного заробітку чи доходу, знаходиться на утриманні матері, а також - задовільний стан здоров'я відповідача; його матеріальне становище (наявність у нього нерегулярного та мінливого доходу); відсутність у нього на утриманні інших осіб, прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову та стягнення із відповідача аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн. щомісячно.

Доводи апеляційної скарги відповідача обґрунтовані тим, що він не має можливості сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 1 000 грн., оскільки він на даний час не працює і немає постійного доходу, має лише тимчасові заробітки, оскільки в селі немає роботи, а за станом здоров'я після служби в зоні проведення АТО він не може виїхати на роботу в інший регіон області, країни, чи за кордон.

Такі доводи спростовуються наступним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Також Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов'язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до вимог статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1).

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 7 та ст. 141 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні і утриманні дітей суди мають враховувати передусім інтереси дітей. Сімейним законодавством встановлено принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання та утримання дітей.

Частина 3 статті 10 та частина 1 статті 60 ЦПК України (в редакції 2004 року, що була чинною на дату ухвалення рішення) передбачає обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Заперечуючи проти розміру стягуваних аліментів, відповідач ОСОБА_3 не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що за станом здоров'я він не може працювати та заробляти кошти, щоб сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 1 000 грн.

Відповідач є молодою особою працездатного віку (має 33 роки), має нормальний стан здоров'я (доказів іншого відповідачем суду не надано), має можливість працювати та заробити таку суму, щоб сплачувати аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі 1000 грн. щомісячно; інших осіб на утриманні він немає.

Відповідач є морально зрілою особою, а тому повинен розуміти реалії життя, що стосуються його обов'язку матеріально забезпечувати свою дитину, а також те, що при визначені розміру аліментів слід враховувати перш за все інтереси дитини, її право на належний рівень життя, те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Крім того прохання відповідача в апеляційній скарзі про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку не узгоджується із нормами сімейного законодавства України.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

Постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 8 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: М.В. Матківська

Судді: В.М. Медяний

В.В. Сопрун

Судове рішення складено 28 грудня 2017 року.

Згідно з оригіналом

Суддя: М.В. Матківська