Справа № 161/1019/17 Провадження № 22-ц/773/545/17 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В.П.
Категорія: 58 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання - Галицька І.П.,

з участю представника позивача Кравчука М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, третя особа Перший відділ Державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області, про звільнення майна з-під арешту за апеляційною скаргою позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на рішення Луцького міськрайонного суду від 09 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2017 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 17 квітня 2008 року між Публічним акціонерним товариством (далі - ПАТ) «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за яким відповідач отримала кредит в сумі 172 000 доларів США. В той же день між вказаними сторонами було укладено договір іпотеки, за яким відповідач передала в іпотеку банку офіс площею 60,8 кв. м. по АДРЕСА_1.

05 березня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля та договір відступлення прав за договором іпотеки. Згідно з цими договорами банк відступив, а товариство прийняло право вимоги за вищезгаданими кредитним договором та договором іпотеки.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як іпотекодержатель та ОСОБА_3 як іпотекодавець дійшли згоди щодо реалізації заставного майна і погашення заборгованості за кредитним договором, однак постановами державних виконавців Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції від 17 червня 2014 року та від 16 травня 2016 року на зазначене майно накладено арешт.

Умовами договору іпотеки з доповненнями та додатками визначено, що у разі невиконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави переважно перед іншими кредиторами.

Заборгованість відповідача перед товариством щоденно зростає, але позивач не може задовольнити свої вимоги шляхом добровільного продажу через накладення арешту на майно.

Враховуючи викладене, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило звільнити з-під арешту нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, покликаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального права.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.

Судом встановлено, що 17 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № СМ-SМЕ А02/041/2008, згідно з яким позичальнику було надано кредит в розмірі 172 000 доларів США для придбання нерухомого майна та на споживчі цілі строком до 14 квітня 2023 року (а. с. 4-8).

Також 17 квітня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором між указаними сторонами було укладено договір іпотеки № РМ-SМЕ А02/041/2008, за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку банку офіс (приміщення з 22-1 по 22-6) /літер А-5/, що знаходиться за адресою: Волинська обл., АДРЕСА_1. Ринкова вартість предмета іпотеки становить 790 941 грн. без ПДВ (а. с. 9-10).

На підставі цього договору іпотеки відомості про заборону відчуження предмета іпотеки були внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а. с. 23-24).

05 березня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» як продавцем та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як покупцем було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно з яким продавець продає (переуступає) покупцю право на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (в тому числі договір з ОСОБА_3.), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь продавця винагороду (а. с. 11-20).

12 квітня 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як фактором та ПАТ «ОТП Банк» як клієнтом було укладено договір відступлення права вимоги, за яким клієнт передає та відступає фактору сукупність прав, належних клієнту за договором іпотеки № РМ-SМЕ А02/041/2008 від 17 квітня 2008 року, включаючи, але не обмежуючись, право звертати стягнення на заставлене майно (а. с. 21-22).

На підставі цього договору відомості про обтяження предмета іпотеки були внесені до Державного реєстру іпотек (а. с. 23-24).

Таким чином, до позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в установленому законом порядку перейшли всі права кредитора за вищевказаними кредитним договором та договором іпотеки, укладеними між банком та відповідачем ОСОБА_3

Постановою головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції від 17 червня 2014 року накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_3 (крім торгових приміщень, розташованих у смт. Іваничі) у зв'язку з примусовим виконанням виконавчого листа, виданого Луцьким міськрайонним судом 15 травня 2010 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 156 369,52 грн. боргу та судових витрат (а. с. 37).

На підставі цієї постанови відомості про арешт нерухомого майна ОСОБА_3 були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Постановою заступника начальника Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 16 травня 2016 року накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_3 за зведеним виконавчим провадженням про стягнення боргів на загальну суму 1 899 833,51 грн. (а. с. 25).

Постановою тієї ж посадової особи органу державної виконавчої служби від 04 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження у зв'язку з примусовим виконанням виконавчого листа, виданого Луцьким міськрайонним судом 13 вересня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 1 568 568,22 грн. боргу та 1 820 грн. судових витрат (а. с. 38).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є власником чи володільцем спірного майна, права банку як іпотекодержателя при наявності інших обтяжень задовольняються не шляхом звільнення майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що накладення арешту на предмет обтяження є перепоною для реалізації стягувачем предмета іпотеки.

Однак такі висновки суду ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального і процесуального права.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин)).

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (ч. 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин)).

При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ч. 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Отже звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Тобто законом встановлено спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

У даній справі судом встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання проведено державним виконавцем за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача, який не є іпотекодержателем, та у порушення передбаченого ч. 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) і ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритету права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 Цивільного кодексу України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Пунктом 6.4.1 укладеного між сторонами договору іпотеки від 17 квітня 2008 року передбачено, що іпотекодержателю належить право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому законодавством України. Отже в іпотечному договорі міститься застереження про позасудовий спосіб захисту інтересів іпотекодержателя шляхом надання йому права продажу предмета іпотеки.

Сторони дійшли згоди щодо реалізації заставного майна у згаданий спосіб та погашення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується фактом визнання відповідачем позову. Однак наявність арешту на спірне майно перешкоджає позивачу реалізувати своє право, оскільки обтяжене майно не підлягає відчуженню.

В інший спосіб, крім пред'явлення до суду вимоги про звільнення майна з-під арешту, позивач не може захистити своє право на продаж спірного майна.

Такий спосіб захисту права кредитора, який є іпотекодержателем, передбачений ч. 4 ст. 54 закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), згідно з якою про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

За таких обставин вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звільнення з-під арешту спірного майна, є обґрунтованими.

У зв'язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції вищенаведених норм матеріального і процесуального права оскаржуване рішення слід скасувати і ухвалити нове рішення відповідно до ст. 309 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Разом з тим, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 про звільнення майна з-під арешту не підлягає задоволенню з інших підстав, виходячи з наступного.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 2 постанови від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Отже відповідачем у справі про зняття арешту з майна, крім інших осіб, обов'язково має бути особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, оскільки можливим задоволенням позову у такій справі буде вирішено питання про права і обов'язки цієї особи щодо спірного майна.

З матеріалів справи вбачається, що арешт на спірне майно був накладений 17 червня 2014 року в інтересах стягувача ОСОБА_1 (а. с. 36), а 16 травня 2016 року - за зведеним виконавчим провадженням без зазначення стягувачів (а. с. 25).

Однак позивач не пред'явив позов до указаних відповідачів, а суд першої інстанції не вирішив питання про їх залучення до участі у справі в порядку ст. 33 ЦПК України.

За змістом глави 1 розділу V ЦПК України при розгляді справи в апеляційному порядку апеляційний суд не наділений повноваженнями залучати до участі у справі осіб, які не брали в ній участь у суді першої інстанції, оскільки в такому випадку буде порушено конституційне право цих осіб на апеляційне оскарження судового рішення.

З наведених підстав у задоволенні позову слід відмовити.

При цьому дане рішення апеляційного суду не перешкоджає ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернутися до суду з аналогічним позовом, пред'явивши його до усіх належних відповідачів, у тому числі до осіб, в інтересах яких було накладено арешт на спірне майно.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 09 березня 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, третя особа Перший відділ Державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області, про звільнення майна з-під арешту відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді