Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/1554/14-ц Головуючий у 1-й інст. Савицька Л. Й.
Категорія 27 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначало, що 06.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 287/1-534 із змінами та доповненнями, за яким остання отримала кредит в розмірі 37 499,06 доларів США зі сплатою 15% річних за користування кредитними коштами. На забезпечення належного виконання умов кредитного договору між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір від 06.12.2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 надав в іпотеку трикімнатну квартиру №118, яка знаходиться за адресою: Житомирська область, м. Новоград-Волинський, вул. Кірова,50. ОСОБА_1 не виконує умови кредитного договору в частині повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами, у звязку з чим станом на 25.03.2014 року має заборгованість в розмірі 63 125,52 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 01.04.2016 року складає 1 678 220 грн. 31 коп. з яких: 36 886,82 доларів США сума заборгованості за кредитом, 26 238,70 доларів США сума заборгованості за відсотками, та 23 181 грн. 92 коп. заборгованості по пені, яка складається з: 3 314 грн. 14 коп. пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 19 867 грн. 78 коп. пеня за несвоєчасне повернення відсотків. Враховуючи вищевикладене та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 678 220 грн. 31 коп., та в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки: трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності майновому поручителю ОСОБА_2

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 травня 2017 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по кредитному договору № 287/1-534 від 06.12.2007 року в розмірі 1 678 220 грн. 31 коп., яка складається з наступного: 63 125, 52 доларів США, що за курсом 2621,8214 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.04.2016 року складає 1 655 038 грн. 39 коп., з яких: 36 886,82 доларів США (967 106 грн. 54 коп.) сума заборгованості за кредитом, 26238,70 доларів США (687 931 грн. 85 коп.) сума заборгованості за відсотками, та 23 181 грн. 92 коп. заборгованості по пені, з яких: 3 314 грн. 14 коп. пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 19 867 грн. 78 коп. пеня за несвоєчасне повернення відсотків. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору № 287/1-534 від 06.12.2007 року на загальну суму 1 678 220 грн. 31 коп. - звернуто на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 1 від 06 грудня 2007 року, укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, а саме: трьохкімнатну квартиру № 118, загальною площею 59,7 кв.м., житловою площею 36,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: Житомирська область, м. Новоград-Волинський, вул. Житомирська, 51 - шляхом реалізації вказаного предмету іпотеки на публічних торгах, встановивши початкову ціну для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 287/1-534, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в розмірі 180 000 грн. зі сплатою 13,5 % на рік з кінцевим терміном повернення до 05 грудня 2022 року.

Додатковою угодою № 1 від 24.09.2008 року про внесення змін до договору кредиту № 287/1-534 від 06 грудня 2007 року, замінено валюту зобов`язання шляхом переведення в доллар США, за якою ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 34 897,89 доларів США, зі сплатою 15 % річних, з кінцевим терміном повернення до 05 грудня 2022 року.

Додатковою угодою № 2 від 07.07.2009 року про внесення змін до договору кредиту 287/1-534 від 06 липня 2009 року внесено зміни до договору кредитування, визначивши суму кредиту отриманого ОСОБА_1 - 37 499,06 доларів США, зі сплатою 15% річних, з кінцевим терміном повернення до 05 грудня 2027 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № 1 від 07 грудня 2007 року, із змінами та доповненнями згідно додаткової угоди № 1 від 24.09.2008 року та договору № 2 від 06.07.2009 року, предметом якого є трикімнатна квартира № 118, по вул. Кірова, 50 (згідно рішення Новоград-Волинської міської ради № 7 від 23.01.2008 року вул. Кірова, 50 перейменовано на - вул. Житомирська, 51) загальною площею 59,7 кв.м., житловою площею 36,2 кв. м., заставною вартістю 237 000 грн. або 48 814,65 доларів США за курсом НБУ на дату видачі кредиту.

ОСОБА_1 не виконує умови кредитного договору в частині повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами, у звязку з чим станом на 25.03.2014 року має заборгованість в розмірі 63 125,52 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 01.04.2016 року складає 1 655 038 грн. 39 коп. з яких: 36 886,82 доларів США (967 106 грн. 54 коп.) сума заборгованості за кредитом, 26 238,70 доларів США (687 931 грн. 85 коп.) сума заборгованості за відсотками, та 23 181 грн. 92 коп. заборгованості по пені, яка складається з: 3 314 грн. 14 коп. пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 19 867 грн. 78 коп. пеня за несвоєчасне повернення відсотків.

З врахуванням наведених норм, встановивши обставини щодо неналежного виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_1 та виникнення з цих підстав заборгованості по кредитному договору, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

ПАТ «Укрсоцбанк» 07.03.2014 року направлялась ОСОБА_2 претензія щодо погашення кредитної заборгованості, протягом 30 днів з дати отримання претензії. Претензію ОСОБА_2 отримав 13.03.2014 року, однак не виконав вимоги щодо сплати заборгованості за кредитним договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон України «Про іпотеку») передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Такий самий правовий висновок щодо застосування норм статті 33 Закону України «Про іпотеку» міститься й у постанові Верховного Суду України від 02 лютого 2016 року, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно застосував норми ст.33 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

За змістом частини першої статті 39 цього Закону, в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком, який викладений в постанові Верховного Суду України № 6-2284цс16 від 01 березня 2017 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не врахував вимоги ч. 6 ст. 38 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про встановлення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Згідно висновку про вартість майна, проведеного суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Бізнес АССІСТ» 24 травня 2017 року, ринкова варстість спірної квартири складає 620 343 грн.

Зазначений висновок щодо визначення початкової ціни нерухомого майна відповідачами не спростований, клопотань про призначення у справі будь-яких експертиз від них до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відтак, колегія суддів визнає, що рішення суду першої інстанції у зазначеній частині підлягає зміні, зазначивши ціну продажу предмета іпотеки у розмірі 620 343 грн., яка визначена суб'єктом оціночної діяності.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що останній платіж боржником був здійснений 03.03.2012 року. Розрахунок пені за несвоєчасне погашення кредиту та пені за несвоєчасне погашення відсотків здійснений в межах річного строку. До суду з позовом позивач звернувся 23.04.2014 року, тобто в межах строку позовної давності.

З огляду на наведене суд першої інстанції обгрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Встановлено, що ОСОБА_1 отримала споживчий кредит в іноземній валюті. Майновим поручителем на забезпечення зобов'язань за кредитним договором є ОСОБА_2, який передав в іпотеку належну йому на праві приватної власності трьохкімнатну квартиру №118 по вул. Житомирській (Кірова), 50 в м. Новоград-Волинський Житомирської області, загальною площею 59,7 кв. м.

Згідно матеріалів даної справи, ОСОБА_2 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, в якій йому на праві власності належить 1/3 частина, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Отже, ОСОБА_2, крім квартири, яку він передав в іпотеку, має у власності інше нерухоме житлове майно.

Тому, суд першої інстанції обгрунтовано не застосував до спірних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат, оскільки суд першої інстанції в цій частині порушив норми процесуального права, у зв'язку з чим, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, п. 12 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судові витрати, понесені позивачем, відшкодовуються ними пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Виходячи з вищевикладеного, судова колегія вважає, що вищевказані судові витрати необхідно стягнути з кожного відповідача окремо, пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог.

У решті рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права та залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 365, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 травня 2017 року в частині визначення початкової ціни та стягнення судового збору змінити.

Абзац четвертий резолютивної частини рішення після слів «встановивши початкову ціну викласти в такій редакції: «предмета іпотеки для його подальшої реалізації сумі 620 343 грн., яка визначена суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Бізнес АССІСТ», 24 травня 2017 року».

Змінити стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судового збору в сумі 3 654 грн. на стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2 судового збору по 1 827 грн. з кожного.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді