Номер провадження: 22-ц/785/5142/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки за несвоєчасну сплату аліментів, третя особа - Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції,

встановила:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, а в листопаді 2014 року уточнила позовні вимоги та просила стягнути з останнього 964 352,73 грн. неустойки за несвоєчасну сплату аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2009 року відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 24.09.2009 р. і до досягнення старшою дитиною повноліття, а саме по 05.01.2019 р.

Посилаючись на те, що відповідач злісно ухиляється від сплати аліментів та приховує місця роботи і доходів, просила стягнути з відповідача неустойку у розмірі 1 відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення за період з 01.03.2012 р. по 30.12.2013 р. у розмірі 964 352,73 грн., відповідно до наданого розрахунку.

В судовому засіданні позивач і її представник позов підтримали, наполягали на його задоволенні, представник третьої особи ОСОБА_7 не заперечувала проти задоволення позову та пояснила, що відповідач ухиляється від сплати аліментів, на виклики державного виконавця не з`являється, станом на 01.12.2013 р. заборгованість зі сплати аліментів складала 148 479,08 грн.

Справа була розглянута у відсутність відповідача.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування зазначеного судового рішення із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, та керуючись положеннями ст. 196 СК України, суд першої інстанції виходив із того, що у ОСОБА_3 з його вини виникла заборгованість зі сплати аліментів за період часу з01.03.2012 року по 30.12.2013 року, а тому за вказаний період суд нарахував пеню за несвоєчасну сплату заборгованості по аліментам у розмірі 964 352,73 грн.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

З урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обовязку, та у звязку з тим, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому, сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Таким чином, неустойка (пеня) за один місяць рахується наступним чином: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Відповідні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-94цс15, від 25 листопада 2015 року № 6- 2022цс15, від 16 березня 2016 року № 6-2589цс15, а також ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2016 р. у справі № 753/21519/15-ц.

Однак, із розрахунку, який покладений судом першої інстанції в основу рішення, вбачається, що сума заборгованості за аліментами за попередні місяці включена до заборгованості за наступні місяці, що є незаконним.

Зазначені обставини призвели до того, що при заборгованості по аліментам, які стягнуті за попередніми рішеннями суду, в розмірі 148 479,48 грн. суд стягнув пеню в сумі 964 352,73 грн., що майже в 6,5 разів більше розміру заборгованості, що є неприпустимим.

Тобто, суд за основу розрахунку взяв не розмір поточної заборгованості по аліментам, а розмір заборгованості, яка вже стягнута за рішенням суду.

Так, рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 16 травня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 липня 2012 року, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 було стягнуто заборгованість по аліментам в сумі 114128,79 грн., а також пеню за несвоєчасну сплату аліментів в сумі 76466,29 грн., а всього 190595,08 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 11.02.2013 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.06.2013 року, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 було стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дітей в сумі 153 021,04 грн.

Саме на підставі вказаних судових рішень, 06.11.2014 року Першим Суворовським відділом ДВС ОМУЮ здійснено розрахунок заборгованості відповідача по аліментам, який станом на 01.12.2013 року склав ті самі 148 479,08 грн.

Однак, при вирішенні питання щодо заборгованості відповідача по аліментам за період з 01.03.2012 року по 30.12.2013 року, суд не мав права виходити із вищевказаної суми - 148 479,08 грн., оскільки зазначена заборгованість вже існувала за рішенням суду, в той час як принцип нарахування пені за невиплату аліментів або несвоєчасну їх виплату, має зовсім інший характер.

Так, як було зазначено вище, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому, сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Таким чином, суду належало вираховувати суму заборгованості по сплаті аліментів за кожен місяць, починаючи з 01.03.2012 року по 30.12.2013 року, а не суму заборгованості, яка вже стягнута за судовим рішенням.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, заборгованості відповідача по сплаті аліментів у вказаний період взагалі не було.

Навпаки, у вказаний період відповідач ОСОБА_3 щомісячно сплачував аліменти в більшому розмірі, ніж йому було нараховано, що підтверджується відповідним розрахунком, здійсненим представником позивача ОСОБА_4 ОСОБА_8 (а.с.7-10).

Так, вказаний розрахунок здійснений з 01.02.2012 року по 01.12.2013 року, при цьому нараховано аліментів було у сумі 19 694,34 грн., а сплачено відповідачем ОСОБА_3 у сумі 34 147 грн.

Факт сплати аліментів відповідача у вказаному розмірі у зазначений період часу підтверджується також квитанціями про сплату аліментів, копії яких маються в матеріалах справи (а.с.187-189.

З огляду на викладене, у вказаний в оскаржуваному судовому рішенні періоді часу, відповідач ОСОБА_3 жодним чином не ухилявся від сплати аліментів, а сплачував їх у більшому розмірі, ніж повинен був сплачувати.

Тобто, заборгованості по сплаті аліментів у вказаний у позові періоді, не існувало, а тому і винних дій відповідача, як того вимагає ч. 1 ст. 196 СК України, також не було, що в свою чергу виключає нарахування і стягнення неустойки з відповідача у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Що ж стосується періоду часу до 01.03.2012 року, то неустойку (пеню) за прострочення сплати нарахованих державним виконавцем аліментів вже було стягнуто рішеннями Суворовського районного суду м.Одеси від 16.05.2011 року (а.с. 70- 73) та від 11.02.2013 року (а.с. 74-76), про що вказано вище.

Що стосується подальшого періоду часу, тобто після 30.12.2013 року, то позивач не зверталась до суду з відповідним позовом про стягнення неустойки за подальший період часу, що підтверджується її уточненою позовною заявою (а.с.125-126).

Крім того, як вбачається із довідки Президента ГО «В-ІО АНДРІЇВСЬКИЙ ПРАПОР» починаючи з 18 червня 2013 року відповідач ОСОБА_3 працює на посаді капітана прогулянкового катеру «Імпульс», із вказанням заробітної плати (а.с.130).

Зазначені обставини свідчать про те, що із вказаного періоду часу відрахування аліментів можливе шляхом направлення виконавчого листа за місцем роботи відповідача і зовсім не свідчать про ухилення відповідача від сплати аліментів.

Що стосується доводів позивача ОСОБА_4 про те, що відповідач ухиляється від сплати аліментів, оскільки приховує свої місця роботи і отриману заробітну плату, то ці обставини не знайшли свого належного підтвердження в матеріалах справи. При цьому колегія суддів зазначає, що у разі доведеності цих доводів, позивач ОСОБА_4 вправі звернутись до державної виконавчої служби для здійснення відповідного розрахунку заборгованості по сплаті аліментів.

Однак на даний час розрахунку заборгованості по сплаті аліментів за період часу з 01.03.2012 року по 30.12.2013 року, який би свідчив про ухилення відповідача від спати аліментів, матеріали справи не мають.

Що стосується доводів позивача ОСОБА_4 про те, що її неповнолітні діти потребують додаткових витрат на лікування, то зазначені обставини не можуть бути підставою для того, щоб вважати відповідача таким, шо ухиляється від сплати аліментів, оскільки обставини щодо додаткових витрат на лікування дітей сторін не є предметом даного судового спору.

Тобто вказані обставини можуть бути встановлені в ході судового розгляду у разі предявлення позивачем ОСОБА_4 відповідного позову до ОСОБА_3

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки за несвоєчасну сплату аліментів, відмовити.

У звязку з цим, та на підставі ст. 380 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне допустити поворот виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року, та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 передані грошові кошти за судовим рішенням у сумі 194 300,76 грн., як про те заявлено представником ОСОБА_3 ОСОБА_9 (а.с. 251-252).

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що в рахунок погашення боргу за виконавчим листом Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 523/3912/14 від 23.12.2014 року про стягнення грошової суми з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у розмірі 964 352,73 грн., виданого на підставі оскаржуваного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 були стягнуті грошові кошти у сумі 194 300,76 грн., що підтверджується Актом про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, складеного 28 жовтня 2015 року старшим державним виконавцем Суворовського ВДВС Одеського МУЮ (а.с.254-256).

Враховуючи, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, колегія суддів вважає за необхідне допустити поворот виконання вказаного рішення суду першої інстанції, яке на даний час частково виконано.

Що стосується доводів позивача ОСОБА_4 про те, що у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для поновлення строків на подання відповідачем ОСОБА_3 апеляційної скарги, то колегія суддів вважає їх безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване судове рішення було ухвалено без участі відповідача та апелянта ОСОБА_3 і матеріали справи не мають доказів отримання ним у встановленому законом порядку копії оскаржуваного судового рішення, як то передбачено ст. 222 ЦПК України.

Так, на аркуші справи 146 мається лист Суворовського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року про направлення копії судового рішення на імя відповідача ОСОБА_3, який в той же день отримала представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_8 для відправки ОСОБА_3

Однак, матеріали справи не містять доказів відправки вказаного листа з копією судового рішення на імя ОСОБА_3 та доказів отримання ним цієї кореспонденції.

Разом з тим, на аркуші справи 148 мається розписка представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_10 від 26.04.2017 року про отримання нею копії оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, оскільки саме із вказаного часу вважається, що відповідач ОСОБА_3 отримав копію оскаржуваного судового рішення через свого представника, а подав апеляційну скаргу 05.05.2017 року, то суддя-доповідач апеляційного суду Одеської області своєю ухвалою визнав поважними причини пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення і поновив ці строки, як то передбачено статтями 72, 73 ЦПК України.

При цьому суддя-доповідач обгрунтовано послався на п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно п. 1 ст. 6 якої кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Невід'ємною частиною права на справедливий судовий розгляд є доступ до суду, у тому числі до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319, 380 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки за несвоєчасну сплату аліментів, третя особа - Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, відмовити.

Допустити поворот виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року, та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 передані грошові кошти за судовим рішенням у сумі 194 300,76 грн. (сто девяносто чотири тисячі триста гривень 76 копійок), в рахунок погашення боргу за виконавчим листом Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 523/3912/14 від 23.12.2014 року про стягнення грошової суми з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у розмірі 964 352,73 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_11

ОСОБА_2