У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.
суддів:Євтушенко О.І., Кадєтової О.В. Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, за касаційною скаргою ОСОБА_7, поданою його представником ОСОБА_8, на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 16 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 2004 року до вересня 2014 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та мають спільних дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На час, коли сторони почали проживати разом та вести спільне господарство, відповідач ще перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11, який розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 1 лютого 2011 року.

Незважаючи на перебування ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, сторони з 2004 року проживали однією сім'єю, доглядали спільних дітей та мали спільний побут, що підтверджується даними декларації про доходи відповідача, в якій спільні з позивачем діти зазначені як члени сім'ї.

Крім того, сторони разом із дітьми спільно проводили відпочинок закордоном, що підтверджується відмітками у закордонному паспорті. Наявність у сторін спільного бюджету підтверджується укладеним договором поруки, згідно з яким ОСОБА_6 наданий кредит, поручителем за яким був ОСОБА_7

Під час спільного проживання сторін ОСОБА_7 13 квітня 2010 року за договором дарування отримав у особисту приватну власність будинок відпочинку з прибудовами, що розташований по АДРЕСА_1. Пізніше сторони вирішили придбати дачний будинок по АДРЕСА_2, тому для акумулювання необхідних коштів ОСОБА_12 21 листопада 2013 року продала садовий будинок та земельну ділянку і 13 грудня 2010 року сторони придбали дачний будинок з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_2, а правовстановлюючий документ на вказане нерухоме майно оформили на відповідача.

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 припинили проживати однією сім'єю, припинили будь-які подружні відносини та ведення спільного господарства.

З урахуванням зазначеного, позивач просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу сторін у справі та визнати дачний будинок з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_2, об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з подальшим визнанням за сторонами права власності на вказаний дачний будинок в рівних частках, по 1/2 за кожним.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 16 березня 2017 року, позов задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 11 лютого 2011 року по 23 листопада 2014 року.

Визнано дачний будинок № АДРЕСА_3 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину дачного будинку з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 Черкаської області.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину дачного житлового будинку із надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 Черкаської області.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, в інтересах якого діє представник ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 6 розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що з 11 лютого 2011 року до 23 листопада 2014 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тому майно, набуте ними у цей період, відповідно до положень ст. 74 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності й частки кожного з них у цьому майні є рівними.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 11 лютого 2011 року по 23 листопада 2014 року.

21 листопада 2013 року ОСОБА_6 продала належний їй садовий будинок АДРЕСА_4, та присадибну земельну ділянку. Загальна сума продажу - 3 041 016 грн.

13 грудня 2013 між ОСОБА_13 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу дачного будинку № АДРЕСА_3, згідно з умовами якого ОСОБА_7 придбав вказане нерухоме майно, сплативши за нього 133 тис. грн.

Також установлено, що 6 березня 2015 року ОСОБА_6 склала нотаріально посвідчену заяву про те, що у зв'язку з припиненням фактичних шлюбних відносин із ОСОБА_7 вона не буде заявляти своїх вимог щодо права власності подружжя на 1/2 частку будь-якого майна, придбаного, оформленого або отриманого на ім'я ОСОБА_7 в період перебування у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_6, так як воно не є спільною сумісною власністю і належить ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Зазначений висновок щодо застосування вказаних норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року № 6-2253цс15, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про поділ спільного майна сторін у справі, яке було придбано за час їх проживання однією сім'єю без укладення шлюбу, з визнанням по 1/2 частині у праві власності на це майно за кожним із співвласників.

Доводи касаційної скарги про визнання позивачем належності спірного майна ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності є необґрунтованими, оскільки нотаріально посвідчена заява ОСОБА_6 від 6 березня 2015 рокупро відсутність відповідних претензій щодо спільного майна не є договором про поділ нерухомості у розумінні вимог ч. 2 ст. 69 СК України, так як не є домовленістю сторін у справі. Крім того, оцінку такій заяві суди попередніх інстанцій дали і незгода відповідача з такою оцінкою вказаного доказу не є підставою для скасування судових рішень.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_7, подану його представником ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.І.Євтушенко О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова