Справа № 371/1393/16-ц Головуючий у І інстанції Рудик Ю. В.
Провадження № 22-ц/780/1850/17 Доповідач у 2 інстанції Сержанюк А. С.
Категорія 42 13.04.2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді - Сержанюка А.С., членів колегії - суддів Журби С.О., Коцюрби О.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 23 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, прибудинковою територією, що є у спільній частковій власності,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 23 січня 2017 року зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, розташованими у АДРЕСА_1, співвласникам ОСОБА_3, ОСОБА_4, шляхом передачі ключів від хвіртки, житлового будинку, господарських будівель та споруд та вирішено питання щодо сплати судових витрат.

На обґрунтування ухваленого рішення суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_2 вчиняє перешкоди у користуванні спільною частковою власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджуються відомостями, які містяться у їх заявах на адресу сільського голови Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області та начальника Миронівського ВП ГУНП в Київській області від 12 жовтня 2016 року, відповідно до яких з 25 березня 2014 року ОСОБА_2 перешкоджає їм у користуванні належними їм частками майна.

За зазначеними заявами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали відповіді від 12 жовтня 2016 року за №353 та відповідно від 28 жовтня 2016 року за №7067, з яких вбачається, що заявникам роз'яснено порядок вирішення спірного питання.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 підтвердив те, що відповідач ОСОБА_2 після ухвалення судового рішення самовільно користується усім спадковим будинком АДРЕСА_1 та недопускає інших співвласників до вказаного будинку.

Суд не приймає до уваги обставини отримання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошової компенсації за належну їм частку у спільному майні від ОСОБА_2, оскільки доказів з цих обставин відповідачем не надано, а самі позивачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4 заперечують ці обставини та стверджують, що будь-яких пропозицій щодо одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості їх частки не надходило.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Суд, закінчивши з'ясування обставин і перевірку їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників процесу у судових дебатах, вважає за необхідне відмовити у задоволенні заявлених апеляційних вимог, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, рішенням Миронівського районного суду Київської області від 25 березня 2014 року визнано право власності, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, на житловий будинок, що по АДРЕСА_1, зокрема,

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, відповідно, на 2/45, 2/45, 4/15 частини житлового будинку ( а.с. 7-10, 18-20 ).

Додатковим рішенням Миронівського районного суду Київської області від 14 листопада 2014 року за названими позивачами визнано права власності на відповідні господарські приміщення, споруди у домоволодінні ( а.с. 11-12 ).

Відповідно до довідки №256 від 08 листопада 2016 року, виданої виконавчим комітетом Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області вулиця Леніна перейменована на вулицю Центральна згідно рішення Олександрівської сільської ради №17-02-VІІ від 01 грудня 2015 року ( а.с. 13 ).

При цьому, між сторонами не досягнуто домовленості щодо користування спільним частковим майном, унаслідок чого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зверталися з відповідними заявами до сільського голови Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області та до начальника Миронівського ВП ГУНП в Київській області від 12 жовтня 2016 року з приводу здійснення перешкод відповідачем в праві користування будинком ( а.с. 21, 22, 23, 24, 25 ), а 21 листопада 2016 року - звернулись до суду за вирішенням заявленого спору згідно положень, зокрема, ст. 391 ЦК України ( а.с. 2-3 ).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 356, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову на підставі зазначених доказів по справі, віднесених судом до числа належних та допустимих відповідно до положень ст.ст. 58-59 ЦПК України.

При цьому, ним дана належна оцінка доказів по справі, зокрема і поясненням свідка ОСОБА_5, у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст. 368 ЦК України, ст.ст. 27, 57-60, 213, 215, 226 ЦПК України, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції.

Не слугують підставою для скасування судового рішення, на переконання апеляційного суду, і твердження апелянта про те, що суд розглянув справу без участі відповідача чим позбавив його можливості реалізувати свої процесуальні права, оскільки зазначені права та повноваження, ОСОБА_2 повністю реалізував при перегляді рішення місцевого суду апеляційним судом.

При цьому, слід зауважити, що апелянт не з'явився і до суду апеляційної інстанції, будучи повідомленим про день та час слухання справи належним чином.

Що ж до його посилань на отримання позивачами матеріальної компенсації за відмову від користування їхніми частинами у спільному майні, то вони, з точки зору суду другої інстанції, не підтвердились під час розгляду справи, оскільки доказів ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції, в порядку, передбаченому ст. 60 ЦПК України, ОСОБА_2 не надав.

Також, апелянт посилається на те, що позовна заява підписана представником позивачів, а він надає правову допомогу лише ОСОБА_4, не відповідають дійсності, оскільки зазначене спростовується наявними в матеріалах справи копіями довіреностей, згідно яких ОСОБА_7 уповноважений представляти інтереси обох позивачів ( а.с. 29, 30 ).

Інші доводи, викладені в апеляції, зокрема, про відсутність будь-яких доказів на підтвердження наявності перешкод у користуванні спільною власністю, будинок не можна вважати спільною сумісною власністю, на переконання апеляційного суду, також не спростовують висновки суду першої інстанції про законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог і не є підставою, в силу викладеного, для задоволення апеляційних вимог.

При цьому, твердження апелянта про відсутність будь-яких доказів на підтвердження наявності перешкод у користуванні спільною власністю, з точки зору суду другої інстанції, не відповідають дійсності і спростовуються наявними у справі зверненнями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до сільського голови Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області та до начальника Миронівського ВП ГУНП в Київській області від 12 жовтня 2016 року, відповідями на них, які суд відносить до числа належних та допустимих доказів у відповідності до положень ст.ст. 58-59 ЦПК України.

Що ж до доводів ОСОБА_2 про посилання місцевого суду на положення ст. 368 ЦК України, ст.ст. 169, 224- 226 ЦПК України, то вони, у данному випадку, підставою для скасування чи зміни судового рішення слугувати не можуть, оскільки воно ( рішення ) ухвалено згідно положень ст. 391 ЦК України, ст.ст. 212-215 ЦПК України обгрунтовано, а відповідні виправлення він ( суд ) не позбавлений можливості здійснити на підставі ст. 219 ЦПК України при надходженні справи.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення Миронівського районного суду Київської області від 23 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, прибудинковою територією, що є у спільній частковій власності, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

О.П. Коцюрба