Справа № 362/6372/16-ц Головуючий у І інстанції Медведєв К. В.
Провадження № 22-ц/780/2790/17 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 51 17.07.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

17 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, 3-тя особа Орган опіки та піклування Васильківської районної державної адміністрації Київської області про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулась до суду з зазначеною позовною заявою, в якій просить позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Новоградівка Донецької області, зареєстрованого в АДРЕСА_1, батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08 листопада 2008 року було зареєстровано шлюб між позивачкою - ОСОБА_3, та відповідачем - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 року від шлюбу у позивачки з відповідачем народилася донька ОСОБА_4.

В позовній заяві вказано, що відносини в шлюбі фактично було припинено між сторонами у справі відразу після народження дитини в 2010 році, проте офіційно розірвати шлюб, з урахуванням вимог сімейного кодексу України, сторони у справі змогли лише в 2012 році.

Позивач зазначила, що вiдповiдач пiсля розiрвання шлюбу не виконує свiй батькiвський обов'язок покладений на нього законодавством, чим порушує права своєї неповнолiтньої дитини, а саме право на утримання вiд батькiв та участь батька у вихованнi дитини. Натомiсть, позивач утримує доньку, несе усi витрати пов'язанi iз забезпеченням її нормального розвитку, життєдіяльності, лікування, оздоровлення, фізичного та духовного розвитку, надає дитині можливість оздоровлення за межами України, що позитивно впливає на її стан здоров'я та призупиняє розвиток наявних у неї хвороб. Відповідач, будучим батьком дитини, ідучи в розріз з інтересами дитини та зневажаючи необхідність у лікуванні дитини за межами України, добровільно не надавав згоди на вивезення доньки закордон, вирішення питання потребувало судового розгляду. Невиконання відповідачем обов'язку щодо утримання своєї неповнолітньої доньки негативно впливає на належний рівень життя дівчинки.

Позивач вказує, що відповідач - ОСОБА_2, самоусунувся від виконання обов'язку щодо виховання та розвитку дитини, оскільки протягом останніх п'яти років вихованням та життям доньки не цікавиться та не займається, дитину не відвідує і взагалі не підтримує жодного спілкування з нею.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Новоградівка Донецької області, зареєстрованого в АДРЕСА_1, батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 (актовий запис від 23.02.2010 року № 1, свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 23.02.2010 року видане виконкомом Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Держави 551,20грн. судового збору.

Не погоджуючись із висновком суду першої інстанції, апелянт ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

За приписами ст. 1 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 23 лютого 2010 р. виконкомом Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 року батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Згідно рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2012 року у справі № 1008/1689/12, шлюб між ОСОБА_5, та відповідачем - ОСОБА_2, зареєстрований 08 листопада 2008 року у виконкомі Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, актовий запис № 4 - розірвано.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 виданого 30 жовтня 2015 року виконавчим комітетом Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області, 30 жовтня 2015 року позивачка - ОСОБА_5, зареєструвала шлюб з ОСОБА_6, актовий запис № 34, прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_6.

Як вбачається з рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2016 року у справі № 362/4058/16-ц, вирішено стягнути з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, у розмірі 800 (вісімсот) гривень щомісячно, починаючи з 12 серпня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття, за даним рішенням 11.10.2016 р. судом видано виконавчий лист.

Згідно рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року у справі № 362/4431/16-ц, надано дозвіл малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення нею 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 року, у супроводі матері ОСОБА_3 без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, а також у супроводі інших осіб, уповноважених матір'ю дитини - ОСОБА_3, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2.

Згідно довідки № 379 від 19 серпня 2016 року виданої Іванковичівською сільською радою за підписом секретаря виконкому ОСОБА_7, на ім'я ОСОБА_3, її донька, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, знаходиться на її утриманні.

Згідно довідки № 105 від 02 листопада 2016 року Іванковичівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний навчальний заклад», ОСОБА_4 навчається у 1-ому класі, її вихованням займається мати - ОСОБА_3, батько - ОСОБА_2, жодного разу в закладі не з'являвся, справами доньки не цікавився.

Згідно листа за № 83 від 19 серпня 2016 року Дошкільного навчального закладу №726 управління освіти Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4, дійсно відвідувала навчальний заклад з 01 вересня 2012 року, приводила та забирала дитину лише мама - ОСОБА_3, мама відвідувала всі заходи для батьків, що проводились в навчальному закладі, рахунки за харчування ОСОБА_4 отримує та сплачує теж мама, протягом останніх кількох років батько - ОСОБА_2, жодного разу не з'являвся та не цікавився життям дитини в дошкільному навчальному закладі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції, який не ґрунтується на вимогах закону з наступних підстав.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов"язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім"ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов"язані піклуватися про здоров"я дитини,її фізичний,духовний та моральний розвиток. Батьки зобов"язані забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов"язані поважати дитину. Забороняється будь-які види експлуатації батькам своєї дитини . Забороняється фізичне покарання дитини батьками,а також застосування інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Декларація прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН

20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння . Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками.

Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.

Відповідно до ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

У п. 15 Постанова Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав" від 30 березня 2007 року роз'яснює, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (п.18 зазначеної Постанови).

Отже, судовому засіданні колегією суддів встановлено, що апелянт з позивачкою ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 листопада 2008 року і від цього шлюбу в нас, ІНФОРМАЦІЯ_4 року народилася донька ОСОБА_4.

Зазначає, що з дня народження доньки він постійно турбувався про ЇЇ здоров'я , розвиток, виховання, а також проявляв належну турботу про ОСОБА_8, як свою дружину. Ми жили разом як подружжя, вели спільне господарство разом виховували і проявляли турботу про свою донечку та один про одного. Щороку відпочивали разом закордоном, що підтверджується фотокопіями та квитанція про придбання путівок.

В 2016 році позивачка ОСОБА_3, повідомила апелянта, що має намір переїхати жити до Канади на постійне місце проживання та почала наполягати на тому, щоб апелянт відмовився від їхньої доньки. На що апелянт категорично відмовився так, як дуже любить свою доньку, постійно турбується про її здоров'я та не має наміру не спілкуватися з нею.

Зазначив, що також 2016 року проти нього було порушено кримінальне провадження і з червня по вересень 2016 року він перебував у СІЗО м. Києва, поки його не було звільнено під заставу.

Таким чином наголосив на тому, що позивачка скориставшись даними обставинами і не дивлячись на те, що він постійно надавав матеріальну допомогу на доньку у вересні 2016 року стягнула з нього аліменти на утримання доньки, а в жовтні 2016 року отримала дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди дитини за межі України до досягнення донькою 16 років.

Апелянт, вважає такі дії позивачки про позбавлення його батьківських прав не правдивими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім того, колегія суддів бере до уваги ту обставину, що судом першої інстанції при ухваленні даного рішення про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо його доньки ОСОБА_4 2010 року народження до справи не залучено орган опіки та піклування Васильківської Районної держаної адміністрації Київської області.

Натомість, матеріали справи не містять такого висновку про доцільність позбавлення батьківських прав чи не позбавлення таких прав так, як позивачка з заявою про позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно дочки ОСОБА_9 2010 року народження, до органів опіки не зверталася, а тому колегія суддів вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та приходить до висновку про відмову на даний час в задоволенні заявлених вимог про позбавлення батьківських прав.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 р. N 789-ХІІ, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права, чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам,визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

У разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК).

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

За змістом ст. 19 Сімейного Кодексу України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування.

Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу.

Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що розгляд справи без залучення органу опіки та піклування, оскільки позивач клопотання про залучення органу опіки та піклування не заявляла, є підставою для відмови у позові.

Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 58 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість. Достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції, не з*ясовано всі обставини справи, не дана належна правова оцінка доказам по справі, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, без виконання яких ухвалити обґрунтоване рішення у справі неможливо.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах на що обґрунтовано посилається апелянт в своїй апеляційній скарзі, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове.

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, 3-тя особа Орган опіки та піклування Васильківської районної державної адміністрації Київської області про позбавлення батьківських прав відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: