АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/5183/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2078/17Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів: Абрамова П.С., Хіль Л.М.

за участю секретаря Колодюк О.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Полтави від 21 червня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсною додаткової угоди до договору іпотечного кредиту, визнання зобов'язань припиненими.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 28.12.2007 року у розмірі 20 925,62 доларів США, посилаючись на неналежне виконання відповідачів взятих на себе зобов'язань за кредитним договором і договором поруки.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 пред'явив зустрічний позов, просив ухвалити рішення, яким визнати недійсною додаткову угоду до договору іпотечного кредиту від 28 серпня 2008 року, а грошові зобов'язання перед ПАТ КБ «Приватбанк» у доларах США припиненими, також просив визнати грошові зобов'язання, виражені у гривні перед ПАТ КБ «Приватбанк» за договором іпотечного кредиту, припиненими у зв'язку з їх повним виконанням. Одночасно просив визнати недійсним договір іпотеки №PLАWGI, посвідчений 28.12.2007 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстрований в реєстрі за № 5119, та зобов'язати останнього виключити з реєстру запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за договором іпотеки, а саме нерухоме майно квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Заявлені вимоги мотивував тим, що при укладенні додаткової угоди до кредитного іпотечного договору працівники Банки ввели його в оману, жодних валютних коштів він не отримував і продовжував виконувати обов'язки з погашення кредиту у національній валюті, при цьому передбачені договором кошти він виплатив у повному обсязі. Укладений кредитний договір суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 26 квітня 2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ПАТ «ПриватБанк» в частині вимог про визнання недійсним іпотечного договору від 28 грудня 2007 року та в частині вимог про зобов'язання нотаріуса вчинити певні дії повернуто позивачу для звернення до належного суду ( т.1 а.с.181-182).

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 21 червня 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № PLAWGІ в розмірі 20 925,62 доларів США, що еквівалентно 544 796 грн. Вирішено питання судових витрат. В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсною додаткової угоди до договору іпотечного кредиту, визнання зобов'язань припиненими відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» , а зустрічний позов просить задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку встановленим фактичним обставинам справи, внаслідок чого неправильно застосував норми закону, які регулюють спірні правовідносини і зробив помилкові висновки по суті заявлених вимог.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит № PLAWGІ, відповідно до якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 95 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних з терміном повернення не пізніше 28 грудня 2027 року ( т.1 а.с.15-18).

Відповідно до п. 1.3. вказаного договору його сторони передбачили цільове призначення кредитних коштів: придбання у власність окремої квартири, яка розташована у АДРЕСА_1 (т.1 а.с.15).

Відповідно до поданої відповідачем ОСОБА_2 заяви від 22 липня 2008 року (а.с. 19) про зміну валюти кредиту між сторонами у справі 28 серпня 2008 року укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № PLAWGІ від 28 грудня 2007 року, згідно з якою договір про іпотечний кредит викладено в іншій редакції (а.с. 20-22).

Пунктом 8.1. додаткової угоди сторони передбачили, що станом на 28 серпня 2008 року заборгованість за договором складає 96 416,20 грн., що еквівалентно 20 824,23 доларів США. При цьому за умовами договору про іпотечний кредит в новій редакції його сторони визначили, що кредитні кошти надаються саме в іноземній валюті - доларах США.

Банк свої зобов'язання за договором виконав та надав відповідачу кредитні передбачені договором кошти шляхом їх перерахування на рахунок ОСОБА_2 (а.с. 19 зворот, 204 зворот).

28 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір поруки № PLAWGІ, за умовами якого відповідач ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання перед позивачем відповідати за борговими зобов'язаннями ОСОБА_2, які виникають з договору про іпотечний кредит № PLAWGІ від 28 грудня 2007 року та додатковими угодами до нього (а.с. 24-25).

Також судом першої інстанції встановлено, що з 2015 року відповідач ОСОБА_2 свій обов'язок за договором перестав виконувати, у встановлені договором про іпотечний кредит строки грошові кошти не сплачував.

Станом на 31 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором складає 20 925,62 доларів США, з яких: 18 341,02 доларів США заборгованість за кредитом, 1 294,59 доларів США заборгованість по процентам, 166,74 доларів США заборгованість по комісії, 115,79 долари США пеня, 11,57 доларів США та 995,91 доларів США суми штрафу.

Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того що відповідачі взятих на себе за договором обов'язків не виконали, мають заборгованість за кредитним договором, стягувати з відповідачів на користь позивача кошти слід саме в іноземній валюті, відповідно до умов укладеного між сторонами договору та враховуючи межі заявлених позовних вимог. А розмір коштів в грошовій одиниці України гривні, слід визначати виключно як еквівалент на час вирішення справи судом та для визначення розміру судового збору.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір № PLAWGІ від 28 грудня 2007 року та додаткова угода від 28 серпня 2008 року укладені сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені і будь-яких підстав вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені, а тому прийшов до висновку про відсутність підстав, встановлених нормами Цивільного кодексу України для визнання правочину удаваним.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та перевіряючи доводи апеляційної скарги, виходить з такого.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою ст..651 ЦК України встановлено, що зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст.3, ст.6, ст.12, ст.13, ст.14, ст.509, ст.627, ст.638 ЦК України утверджені два основоположні принципи цивільних правовідносин, зокрема зобов'язальних (договірних) правовідносин, а саме свобода договору, а також справедливість, добросовісність і розумність.

Зміст зазначених принципів слід розуміти зокрема таким чином, що учасники (сторони) договору вправі укласти будь-який договір, не заборонений законом або не суперечить йому, при цьому кожна із сторін, вступаючи у зобов'язальні (договірні) відносини та виконуючи свої права і обов'язки, має проявити розумну обачність, обережність, діяти сумлінно, докладати зусиль і вживати звичайних заходів з метою убезпечити іншу сторону договору і себе, перш за все, від можливих негативних цивільно-правових наслідків.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 грудня 2007 року між Банком і ОСОБА_2 укладений кредитний іпотечний договір, згідно якого Банк передав у власність позичальнику кредитні кошти у національній валюті - гривні. Факт отримання грошових коштів у сумі 95 000 грн. як було передбачено договором, ОСОБА_2 не заперечував.

Через вісім місяців 28 серпня 2008 року на підставі заяви ОСОБА_2, факт написання якої він не заперечував, сторони уклали додаткову угоду, суть якої зводилася до зміни валюти кредитного зобов'язання. Таким чином, сторони у добровільному порядку змінили раніше укладений договір: визначили еквівалент раніше отриманої суми коштів у доларах США за станом на 28 серпня 2008 року та погодили змінені умови порядку погашення кредиту в іноземній валюті. Отже, проявляючи елементарну добросовісність, ОСОБА_2 не міг не розуміти, що додаткова угода не передбачала передачу йому у позику нової суми грошей, а лише - перевід (конвертацію) вже існуючої суми боргу в іноземну валюту, з цих же підстав він не міг не розуміти наслідки зміни валюти зобов'язання.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 не довів, що він об'єктивно або внаслідок умисних дій працівників Банку був позбавлений можливості вносити іноземну валюту у касу Банку для погашення кредитної заборгованості. Внесення позичальником у касу Банку у коштів у національній валюті з подальшим переведенням (конвертацією) її Банком у валюту кредиту для зарахування на відповідний рахунок позичальника є стандартною банківською практикою, про яку ОСОБА_2 упродовж дев'яти років не міг не знати.

Аналіз змісту додаткової угоди від 28 серпня 2008 року не дає підстав для висновку, що її зміст не відповідав вимогам закону, який був чинним на час її укладення, у тому числі вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладення).

Таким чином, твердження апеляційної скарги про неотримання валютних коштів, введення позивача в оману, а також про невідповідність укладеної угоди вимогам закону не підтверджені належними і допустимими доказами.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що договір поруки ОСОБА_3 не підписувала, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачі за первісним позовом не використали надані їм процесуальні права та не довели суду цю обставину. При цьому представник ОСОБА_2, зважаючи на зміст доводів апеляційної скарги, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції не скористався правом на витребування доказів.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції з дотриманням вимог процесуального закону перевірив доводи і заперечення сторін, надав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

В апеляційній скарзі не наведено нових засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суду вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.1, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: П.С.Абрамов

Л.М. Хіль

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов