Справа № 347/949/17
Провадження № 22-ц/779/1439/2017
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М.І.
Суддя-доповідач Мелінишин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах, а також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог- служба у справах дітей Косівської РДА, про визнання дій щодо реєстрації в предметі іпотеки третіх осіб неправомірними та позбавлення їх права користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Косівського районного суду від 16 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах, а також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - служба у справах дітей Косівської РДА, про визнання дій щодо реєстрації в предметі іпотеки третіх осіб неправомірними та позбавлення їх права користування житловим приміщенням.

Рішенням Косівського районного суду від 16 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій вказує на недоведеність обставин справи, що мають значення та невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, при вирішенні спору суд не прийняв до уваги, що відповідачі зареєстровані в житловому будинку після укладення договору іпотеки та без згоди іпотекодавця, чим порушено умови договору іпотеки.

Не враховано судом і положень ЦК України та ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» щодо їхнього права вимагати усунення перешкод в здійсненні права користування та розпорядження іпотечним майном саме в обраний спосіб.

Також вказує, що наявність реєстрації місця проживання відповідачів позбавляє банк можливості виконати рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тим самим порушується принцип обов'язковості судових рішень, встановлений законом.

З цих підстав просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, представник служби у справах дітей Косівської РДА в судове засідання не з'явились будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розглядові справи в їх відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними, а отже відсутні правові підстави для задоволення позову і позбавлення відповідачів єдиного житла.

Такі висновки суду ґрунтуються на вимогах закону та відповідають встановленим обставинам справи, а тому колегія суддів погоджується з ними виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи 6 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CVVWGA00000006, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в розмірі 25000 доларів США для придбання житла в кредит (а.с.9-13).

Для забезпечення виконання зобов'язань за договором в цей же день між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки. Згідно його умов предметом іпотеки є житловий будинок з прибудованими до нього спорудами загальною площею 41,70 кв.м., житловою площею 29,70 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить іпотекодавцеві на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Кутською селищною радою 4 грудня 2001 року та зареєстрованого Коломийським МБТІ за реєстровим номером НОМЕР_1 від 4 грудня 2001 року (а.с.14-17).

З'ясовано, що в зв'язку із неналежним виконананням ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість. У зв'язку із цим ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, зняття з реєстрації проживання та виселення.

Рішенням Косівського районного суду від 25 жовтня 2012 року частково задоволено позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 В рахунок погашення заборгованості за цим договором в розмірі 56 337,76 доларів США, що станом на 1 червня 2012 року становить 450 279,54 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 41,70 кв.м та земельну ділянку, на якій розміщений житловий будинок, що знаходяться по АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

В задоволенні позову про виселення ОСОБА_1 та інших осіб, що зареєстровані та/або проживають в житловому будинку, відмовлено. В цій частині рішення суду мотивовано тим, що банком не визначено належним чином коло відповідачів, що не позбавляє позивача звернутися до суду з таким позовом.

Захист прав іпотекодержателя у разі звернення стягнення на предмет іпотеки визначений ст. 40 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ч.2 ст.40 Закону «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як вбачається з матеріалів справи банк звернувся в суд із новим позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Косівської РДА та Управління ДМС в Івано-Франківській області про виселення.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року, скасовано рішення Косівського районного суду від 17 лютого 2014 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено (а.с.58-60, 62-63). При цьому суди прийшли до висновку про застосування до спірних правовідносин положень ст.40 Закону «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК України про те, що звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок є підставою для виселення його мешканців у визначеному законом порядку. Саме тому банком направлено відповідачам письмове повідомлення про добровільне їх виселення. Однак, підставою відмови в позові послужило те, що позивачем не надано доказів отримання відповідачами такого повідомлення, і вони відсутні в матеріалах справи.

Як обумовлено сторонами в п.п. 14.5., 14.6., 14.9., 16.3. договору іпотеки предмет іпотеки не знаходиться у спільній (колективній) власності; не є часткою, паєм (їх частинами) у статутному фонді підприємства; не є часткою у спільному майні за договором про сумісну діяльність. Відносно до предмету іпотеки не укладено угод про передачу в оренду, лізинг, у позичку іншим особам, у спільну діяльність, або інших угод про передачу предмета іпотеки третім особам. При укладенні цього договору іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сім'ї і осіб, які мають право користування предметом іпотеки (при їх наявності). З моменту набрання чинності цього договору та реєстрації прав власності на майно та/або земельну ділянку в установленому порядку, іпотекодавець має право відчужувати, передавати в оренду, лізинг, наступну іпотеку, у спільну діяльність, у позичку іншим особам майно та/або земельну ділянку, або іншим чином розпоряджатися предметом іпотеки, тільки за письмовою згодою іпотекодержателя.

Крім того, пунктом 20.14. договору передбачено, що іпотекодавець зобов'язується не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя та нотаріального посвідчення згоди цих осіб на їх виселення у разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги банк зазначав, що в порушення саме вказаних вимог договору ОСОБА_1 зареєстровано в житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, відповідачів у справі та їхніх неповнолітніх дітей. На підтвердження чого долучено довідку, яка, однак, не містить інформації щодо реєстрації цих осіб в спірному будинку після укладення договору іпотеки (а.с.20).

В засіданні апеляційного суду представником банку представлено ксерокопію довідки Кутської сільської ради, зі змісту якої станом на 16 березня 2006 року ОСОБА_1 проживала одна. Вказана довідка долучалася при укладенні кредитного договору.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачі дійсно зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 (а.с.22,48, 49, 50, 51). Однак, інформації щодо підстав та дати реєстрації їх в цьому житловому будинку немає, за винятком неповнолітніх дітей.

Згідно зі ст. 9 Закону України від «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ні зазначений закон, ні норми ЦК України не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відповідно до ст. 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

За змістом ст. 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно з положеннями ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до положень ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Встановлені судом фактичні обставини справи та вищенаведені норми чинного законодавства дають підстави дійти висновку про помилковість посилання банку на реєстрацію членів сім'ї боржника в житловому приміщенні в порушення умов договору іпотеки, оскільки вселення до власника житла членів сім'ї та неповнолітніх дітей не є передачею предмета іпотеки в оренду (майновий найом), у лізинг, наступну іпотеку, у спільну діяльність або у позичку, що є розпорядженням без письмової згоди Іпотекодержателя. Крім того, здійснення реєстрації неповнолітніх дітей в житловому приміщенні, є обов'язком батьків, невиконання якого тягне встановлену законом відповідальність.

Враховуючи викладене, суд дійшов правильного переконання про відсутність порушень з боку відповідача умови іпотечного договору щодо реєстрації в предметі іпотеки інших осіб. А звідси про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Крім того, реєстрація місця проживання відповідачів у предметі іпотеки після укладення договору іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для недотримання позивачем вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

З огляду на це, на думку колегії суддів, норми чинного законодавства визначають інший порядок врегулювання спірних правовідносин, які виникли між сторонами, та не передбачають визначеного позивачем способу захисту порушеного права.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, іншого за змістом.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» відхилити, а рішення Косівського районного суду від 16 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Л.В. Василишин

О.В. Пнівчук