Справа № 306/715/17
У Х В А Л А

Іменем України

22 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.

суддів: Куштана Б.П., Джуга С.Д.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Свалявського районного суду від 31 липня 2017 року за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

встановила:

У квітні 2014 року Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (надалі по тексту - ТзДВ СК «Альфа-Гарант»), звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування у порядку регресу. Позов мотивує тим, що 30.09.2014 року між ТзДВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_2 укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, підтвердженням чому є Поліс № АІ/0581384, забезпечений ТЗ Deawoo Lanos, д.н.з. KR 30403. Зазначає, що 22 липня 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого автомобіля під керуванням відповідача ОСОБА_1 та автомобіля НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень. Згідно постанови Свалявського районного суду Закарпатської області від 25.08.2015 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, та притягнуто до адміністративної відповідальності. Згідно розрахунку страхового відшкодування розмір завданих збитків становить 16000,00 грн., які відшкодовано потерпілій стороні в повному обсязі. Позивач стверджує, що всупереч вимогам Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідач не виконав свій обовязок щодо повідомлення страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки вина відповідача у скоєнні ДТП встановлена у судовому порядку, постанова суду оскаржена не була та набрала законної сили, а тому, просить стягнути з останнього суму виплаченого страхового відшкодування та судові витрати у справі.

Рішенням Свалявського районного суду від 31.07.2017 року в задоволенні позову, відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ТзДВ СК «Альфа-Гарант» оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. При цьому просить апеляційний суд відступити від правової позиції ВСУ, застосовної судом першої інстанції, посилаючись на те, що така позиція не ґрунтується на нормах законодавства.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 30.09.2014 року між ОСОБА_2 та ТзДВ СК «Альфа-Гарант» було укладено Поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/0581384, забезпечений ТЗ Deawoo Lanos, д.н.з. KR 30403, який діяв з 01.10.2014 р. по 30.09.2015 р. (а.с.7).

22.07.2015 року о 20 год. 10 хв. ОСОБА_1, на 754 км а/д Київ- Чоп, керуючи автомобілем марки «Deawoo Lanos», д.н.з. KR 30403, виїжджаючи з прилеглої території на головну дорогу, не надав перевагу в русі автомобілю НОМЕР_2, який рухався по головній дорозі, де допустив зіткнення. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Свалявського районного суду Закарпатської області від 25.08.2015 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, яке передбачене ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с.13).

Відповідно до заяви про страхове відшкодування від 28.09.2015 року власник пошкодженого транспортного засобу ОСОБА_3 звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а.с.10).

З метою визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля НОМЕР_3, 04.09.2015 року було проведено оцінку, про що додано копію звіту № 13571, згідно з яким сума матеріального збитку становить суму 33354,00 грн. (а.с.14-31).

В подальшому, згідно з угодою про розмір страхового відшкодування від 30.09.2015 року сторони досягли згоди щодо суми матеріального збитку та суми страхового відшкодування за вказаним випадком, яка складає 16 000,00 грн. (а.с.32).

Відповідно до копії акту-розрахунку № ЦВ/15/1365 сума страхового відшкодування становить суму 16 000,00 грн.

Згідно з платіжним дорученням № 2056 від 06.10.2015 року ОСОБА_3 перераховано страхове відшкодування у розмірі 16 000,00 грн. на рахунок № 401477 (а.с. 44).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його безпідставності пославшись при цьому на правову позицію ВСУ від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15.

Колегія суддів, погоджується з даним висновком суду першої інстанції, оскільки такий ґрунтується на матеріалах справи.

Зокрема, зазначена правова позиція ВСУ стосується правовідносин, які виникли у переглядаємій справі, та правомірно застосована судом першої інстанції.

Враховуючи вказану правову позицію та обставини даної справи судом абсолютно вірно констатовано наступне.

Відповідно до п.п. 33.1.4. п. 33.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів із дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу.

Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Згідно п.п. 33.1.2. п. 33.1. ст. 33 даного Закону, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний: вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди.

Відповідно до вимог п.п. ґ) п. 38.1.1. п. 38.1 ст. 38 зазначеного Закону, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, даний страховий випадок зафіксований правоохоронними органами, є заява про виплату страхового відшкодування від потерпілого, відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності, сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування.

Разом з тим, у даному випадку 24 липня 2017 року (у двохденний строк з часу ДТП) ТзДВ СК «Альфа-Гарант» повідомлено потерпілою особою про настання страхового випадку, у повідомленні вказано дату, місце його настання, винну особу, номер полісу забезпеченого транспортного засобу, інформація щодо переліку пошкодження транспортного засобу, та про місцезнаходження пошкодженого ТЗ (а.с. 8, 9). Отже, страховик мав можливість переконатися, що ця подія є страховим випадком.

Обов'язок невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово повідомити страховика про настання ДТП встановлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Сам по собі факт неповідомлення водієм забезпеченого транспортного засобу страховика про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення про задоволення регресного позову страховика, адже, регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, а тому, спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування.

З наведеного вбачається, що учасниками ДТП була забезпечена можливість страховика перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам, а тому, сам по собі факт відсутності в матеріалах страхової справи позивача повідомлення страхувальника про страховий випадок, на думку суду, не зобов'язує відповідача відшкодувати суму страхового відшкодування в порядку регресу.

Необґрунтована виплата страхового відшкодування має місце у разі, коли страховика не було повідомлено про страховий випадок жодним з учасників ДТП, що призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

За таких обставин, на думку колегії суддів, судом першої інстанції вірно відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі апелянт просить відступити від зазначеної правової позиції ВСУ. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Однак, колегія суддів не вбачає в даному випадку підстав для відступу від правової позиції ВСУ.

Зокрема, твердження апелянта про явну невідповідність такої Постанови приписам Закону є помилковим.

Так, п.п. ґ) п. 38.1.1. п. 38.1 ст. 38 зазначеного Закону, лише надає страховику право на предявлення регресного позову. В той же час задоволення такого позову залежить від конкретних обставин справи.

В даному випадку, судом першої інстанції абсолютно вірно встановлено, що неповідомлення винною особою страховика про ДТП не призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Тобто, це жодним чином не вплинуло на обставини, повязані з виплатою такого страхового відшкодування.

Колегія суддів, вважає, що застосований судом першої інстанції правовий висновок ВСУ від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15 не суперечить вимогам Закону та не є свавільним, зокрема такий ґрунтується на таких принципах цивільного права як добросовісність, розумність та справедливість.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів відхиляє твердження апелянта на необхідність відступу від правової позиції ВСУ.

Щодо посилання апелянта на іншу Постанову ВСУ від 31.05.2017 року, то така не суперечить правовому висновку від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15 та відповідно не може бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на викладене, відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Виходячи з викладеного та керуючись вимогами статей 10, 60, 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», відхилити.

Рішення Свалявського районного суду від 31 липня 2017 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач

Судді