АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/5087/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1946/17Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Кузнєцової О.Ю., Триголова В.М., при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука із вищезазначеним позовом. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона є людиною похилого віку, власних дітей не має та потребує сторонньої допомоги. Вказувала, що відповідач ОСОБА_3 деякий час надавала їй допомогу, а тому вона мала намір залишити їй у спадок належну їй квартиру АДРЕСА_1. Також зазначила, що приблизно в 2014 році вона дізналась, що належна їй квартира на підставі договору дарування тепер належить ОСОБА_3 Позивач вказує, що вказаний договір вона не підписувала, а тому він є недійсним. Тому, посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між нею та ОСОБА_3 25.11.2009 року.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 липня 2017 рокуу задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 судові витрати в сумі 8473,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт вважає, що рішення місцевого суду є незаконним, необґрунтованим та винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права. Також посилається на те, що судом неповно зясовані усі фактичні обставини справи, які мають значення для вирішення даного спору, а також не досліджено та не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Судове засідання проводилося за участі сторін та їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, що 25.11.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу ОСОБА_4. Вказаний договір зареєстровано в реєстрі за №7635. Відповідно до п.1 Договору дарування ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 30,04 кв.м, житловою площею 16,82 кв.м. Згідно пункту 14 Договору вказано, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, звертаючись до суду з даним позовом позивач ОСОБА_2 вказувала, що вона не підписувала вищезазначений договір, оскільки не мала наміру його укладати, а тому прохала суд визнати його недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доказів, які б підтверджували те, що ОСОБА_2 помилялась або була введена в оману відповідачем ОСОБА_3 щодо правових наслідків укладення договору дарування, суду надано не було. Крім того, суд зазначив, що копії сторінок з медичної карти ОСОБА_2, на яких зафіксовано її огляд лікарем 18.11.2009 та 20.11.2009, не спростовують факту підписання ОСОБА_2 25.11.2009 спірного договору дарування. Тобто, встановлені обставини та дослідженні судом докази, у їх системному зв'язку, спростовують доводи позивача про наявність підстав для визнання недійсним спірного договору дарування від 25.11.2009, а тому суд прийшов до висновку, що вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом ст. 202 ЦК України, визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.ст. 717, 719, 722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, чинним законодавством визначено, що договір (окрема його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Місцевим судом встановлено, що спірний договір був укладений та посвідчений приватним нотаріусом з дотриманням останнім, встановленого законом порядку. Тобто, процедура укладення договору, його нотаріальне посвідчення та державна реєстрація прав власності нового власника, проведена відповідно до вимог чинного законодавства.

Доводи апелянта про те, що вона постійно хворіла, а тому не підписувала договір дарування, оскільки не мала волевиявлення на його укладання є необґрунтованими та спростовуються наявними у справі доказами.

Частиною 1 ст. 143 ЦПК України встановлено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що з метою перевірки доводів позивача місцевим судом була призначена судово-почеркознавча експертиза.

Згідно висновку №139/140 судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи від 07.04.2017, рукописний запис «Лавро Любов Іванівна» у графі «Даритель» та підпис від імені ОСОБА_2 в договорі дарування від 25.11.2009 виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів ОСОБА_2 Тобто, даний висновок судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи спростовує доводи позивача.

Таким чином, виходячи зі встановлених обставин, та вищенаведених вимог закону, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з мотивів визначених ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки позивачем належними доказами не доведено, що вона помилялась або була введена в оману відповідачем ОСОБА_3 щодо правових наслідків укладення договору дарування та в момент укладення оспорюваного договору, дарувальник не усвідомлював характер та наслідки вчинюваних ним дій, як і того, що укладення такого договору відбулось під впливом тяжких для дарувальника обставин і на вкрай невигідних умовах через тяжку хворобу та не відповідало її волевиявленню.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_5 /підпис/ ОСОБА_6

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: