Справа № 569/7583/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2017 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області складі:

головуючого судді Харечка С.П.

при секретарі - Левчук Д.О.

з участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Приватного підприємства "Іоланта-Волинь" до ОСОБА_6, Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "СААН", ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним-

В С Т А Н О В И В :

17 травня 2017 року Приватне підприємство "Іоланта-Волинь" звернулось до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_6, Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "СААН", ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Свої вимоги мотивують тим, що 19.02.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма СААН (надалі - Третя особа-1) та ОСОБА_6 (надалі - Відповідачка-1) був укладений та нотаріально посвідчений Договір купівлі - продажу нежитлових приміщень від 19.02.2016 р. (надалі - Договір купівлі - продажу від 19.02.2016 p.), на підставі якого третя особа-1 (продавець) передала у власність відповідачці-1 (Покупцю) нерухоме майно: нежитлові приміщення цокольного поверху загальною площею 83,1 кв.м., які знаходяться за адресою м. Рівне, вул. Васильченка С., буд. № 3 (надалі - нежитлові приміщення). Вказують, що на момент укладення оспорюваного Договору купівлі-продажу від 19.02.2016 року одноособовим учасником і директором третьої особи-1 був гр. ОСОБА_8 (третя особа-2).Оскільки ОСОБА_6, на момент укладення оспорюваного Договору купівлі-продажу від 19.02.2016 pоку, перебувала і на сьогоднішній день перебуває із ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі, у зв'язку з чим, під час нотаріального посвідчення оспорюваного Договору купівлі-продажу від 19.02.2016 року ОСОБА_9, як один із подружжя, давав письмову згоду відповідачці-1 на укладення зазначеного Договору купівлі-продажу та придбання на підставі останнього у власність Нежитлових приміщень. Зазначають, що між позивачем та третьою особою-1 мав місце господарський спір який розглядався в межах господарської справи № 918/803/15. Переглядаючи в апеляційному порядку господарську справу № 918/803/15, Рівненський апеляційний господарський суд 15.02.2016 року прийняв постанову (надалі - Постанова апеляційного господарського суду від 15.02.2016 p.), якою позовні вимоги були задоволені частково. Після ухвалення Постанови апеляційного господарського суду від 15.02.2016 p., яка набрала законної сили з дати її ухвалення, тобто з 15.02.2016 p., Господарський суд Рівненської області видав позивачу судовий наказ від 23.02.2016 р. у господарській справі № 918/803/15, за яким з третьої особи-1 на користь позивача стягується сума у розмірі 672 915 грн.,36 коп. Разом з цим, звертають увагу суду на те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_5 (адвокат), які представляли інтереси третьої особи-1 у господарській справі № 918/803/15, були присутніми 15.02.2016 року на судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду під час проголошення вступної і резолютивної частин Постанови апеляційного господарського суду від 15.02.2016 р. Тобто станом на 15.02.2016 року ОСОБА_8 вже достеменно знав, що з цієї дати Постанова апеляційного господарського суду від 15.02.2016 р. набула чинності і позивач отримав право на примусове стягнення із третьої особи-1 суми грошової заборгованості у розмірі 672 915 грн.,36 коп., яка зазначається у резолютивній частині постанови. У подальшому, ОСОБА_8, як одноособовий учасник та директор третьої особи-1, прийняв одноособове рішення терміново вивести із активів третьої особи-1 нежитлові приміщення, на які може бути звернуте стягнення під час виконання судового наказу від 23.02.2016 р. у господарській справі № 918/803/15. Вже через чотири дні після ухвалення вищезазначеної Постанови апеляційного господарського суду від 15.02.2016 року третя особа-1 уклала із відповідачкою-1 спірний Договір купівлі-продажу від 19.02.2016 р. При цьому, звертають увагу суду на те, що під час укладення спірного Договору ОСОБА_8 не підписав його власноруч від імені третьої особи-1 як директор останньої, а передав це повноваження на підставі довіреності іншій особі ОСОБА_10 Така поведінка ОСОБА_8 пояснюється тим, що під час укладення спірного Договору останній не бажав одночасно фігурувати як директор третьої особи-1 (продавця) та як чоловік відповідачки-1 (покупця), та намагався приховати свій прямий контроль над третьою особою-1 та відповідачкою-1 як над пов'язаними особами. Таким чином, швидкість виведення нежитлових приміщень із активів третьої особи-1 після набуття чинності Постанови апеляційного господарського суду від 15.02.2016 року, спосіб підписання від імені третьої особи-1 спірного Договору купівлі - продажу від 19.02.2017 p., статус особи покупця цих нежитлових приміщень, а також юридичний звязок ОСОБА_8 із сторонами спірного Договору і фактичний вплив останнього на третю особу-1 та відповідачку-1, свідчить про те, що спірний Договір купівлі-продажу від 19.02.2016 р. був умисно укладений у протизаконних цілях з метою приховати нежитлові приміщення від стягнення за судовим наказом від 23.02.2016 р. у господарській справі №918/803/15. Тому просять суд позовні вимоги задовольнити повністю.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позовній заяві, та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 19.02.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма СААН та ОСОБА_6 був укладений та нотаріально посвідчений Договір купівлі - продажу нежитлових приміщень від 19.02.2016 р. на підставі якого нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення цокольного поверху загальною площею 83,1 кв.м., які знаходяться за адресою м. Рівне, вул. Васильченка С., буд. № 3 передавались у власність ОСОБА_6.

ОСОБА_6, на момент укладення оспорюваного Договору купівлі-продажу від 19.02.2016 pоку, перебувала і на сьогоднішній день перебуває із ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі, у зв'язку з чим, під час нотаріального посвідчення оспорюваного Договору купівлі-продажу від 19.02.2016 року ОСОБА_9, як один із подружжя, давав письмову згоду на укладення зазначеного Договору купівлі-продажу та придбання на підставі у власність нежитлових приміщень.

Між позивачем та третьою особою-1 мав місце господарський спір який розглядався в межах господарської справи № 918/803/15. Переглядаючи в апеляційному порядку господарську справу № 918/803/15, Рівненський апеляційний господарський суд 15.02.2016 року прийняв постанову, якою позовні вимоги були задоволені частково. Після ухвалення Постанови апеляційного господарського суду від 15.02.2016 p., яка набрала законної сили з дати її ухвалення, тобто з 15.02.2016 p., Господарський суд Рівненської області видав позивачу судовий наказ від 23.02.2016 р. у господарській справі № 918/803/15, за яким з третьої особи-1 на користь позивача стягується сума у розмірі 672 915 грн.,36 коп.

ОСОБА_8 та ОСОБА_5 (адвокат), які представляли інтереси третьої особи-1 у господарській справі № 918/803/15, були присутніми 15.02.2016 року на судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду під час проголошення вступної і резолютивної частин Постанови апеляційного господарського суду від 15.02.2016 р.

Станом на 15.02.2016 року ОСОБА_8 знав, що з цієї дати Постанова апеляційного господарського суду від 15.02.2016 р. набула чинності і позивач отримав право на примусове стягнення із третьої особи-1 суми грошової заборгованості у розмірі 672 915 грн.,36 коп., яка зазначається у резолютивній частині постанови.

ОСОБА_8 не підписав договір купівлі-продажу власноруч від імені третьої особи-1 як директор останньої, а передав це повноваження на підставі довіреності іншій особі ОСОБА_10

Частина 1 ст. 202 Цивільного кодексу України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частини 1 і 3 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу України, яка визначає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Ч. 2 цієї ж статті встановлює, що фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Визначаючи момент, з якого правочин є недійсним ч. 1 ст. Цивільного кодексу України встановлює, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частина 1 ст. 655 Цивільного кодексу України визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У свою чергу ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Визначаючи зміст права власності, ч.ч. 1 і 2 ст. 317 Цивільного кодексу України встановлює, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

З диспозицій вищезазначених статей Цивільного кодексу України випливає, що обовязковим правовим результатом укладення договору купівлі-продажу є перехід права власності на обєкт договору від продавця до покупця. Тобто іншими словами, за договором купівлі-продажу продавець за певну винагороду передає покупцю право володіти, користуватися та розпоряджатися відчужуваним обєктом.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 перебувають у зареєстровану шлюбі.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлює, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У ст. 63 Сімейного кодексу України зазначається, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Встановлюючи право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України встановлює, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Ч.3 цієї ж статті встановлює, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Таким чином, укладення між третьою особою-1 та відповідачкою-1 спірного Договору купівлі-продажу від 19.02.2016 р. не призвело до настання обовязкового правового результату, яким є перехід права власності на нежитлові приміщення. ОСОБА_8, до та під час укладення спірного Договору купівлі-продажу від 19.02.2016 р. був одноособовим учасником та директором Третьої особи-1 та кінцевим бенефіціарним власником (контролером) останньої, який фактично володів, користувався і розпоряджався нежитловими приміщеннями, а після укладення спірного Договору залишив за собою повний контроль власника щодо володіння, користування та розпорядження нежитловими приміщеннями, оскільки ОСОБА_8, як чоловік ОСОБА_6 (покупця), на підставі спірного Договору купівлі-продажу від 19.02.2016 р. набув на нежитлові приміщення право спільної сумісної власності подружжя.

На підставі вище викладено,суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19.02.2016 року

Щодо позовної вимоги про зобов'язати приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (номер свідоцтва: 2458, адр.: 33000, м. Рівне, . ОСОБА_11, № 20) внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_6 (картка обліку платника податків НОМЕР_1, прож.: м. Рівне, СоборнаАДРЕСА_1) на нежитлові приміщення цокольного поверху загальною площею 83,1 кв.м., які знаходяться за адресою м. Рівне, вул. Васильченка буд. № 3 то суд зазначає наступне

Статтею 1 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Однак з матеріалів справи вбачається, що приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7 не було порушено жодного права позивача, оскільки позивач не звертався до нотаріуса і ним не була винесена відмова вчинити певні дії, тому в задоволенні даної вимог суд відмовляє.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено.

Оскільки позивачем при подачі позовної заяви було сплачено судовий збір за дві позовні вимоги (3200 грн.), а позов задоволено частково, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1600 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60-64, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р I Ш И В:

Позов Приватного підприємства "Іоланта-Волинь" до ОСОБА_6, Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "СААН", ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволити частково.

Визнати недійсним з моменту укладення Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 19.02.2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «СААН» та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7 19.02.2016 року та зареєстрований в реєстрі за №189.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Приватного підприємства «Іоланта-Волинь» суму сплаченого судового збору в розмірі 1600 гривень.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Харечко С.П.