Категорія 43Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря: Сніжко О.А.,

за участю сторін: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

В травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, мотивуючи позовні вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видано 02 серпня 2014 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Шарко О.В., реєстраційний номер 1-1713, позивачу ОСОБА_2 належить на праві приватної власності 2/5 частки квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до інформаційної довідки, виданої КП «ВМБТІ» за № 3501 від 21.08.2014 року, загальна площа 2/5 часток згаданої квартири становить 28,7 кв.м., в тому числі, житлова - 21,3 кв.м. Згідно з техпаспортом на вказану частку квартири до складу 2/5 частин спірного житла входить: кімната 8-3, площею 21,3 кв.м.; частина кухні 8-5, площею 2,6 кв.м.; частина ванної 8-6, площею 1,3 кв.м.; частина туалету 8-7, площею 0,4 кв.м.; частина коридору 8-1, площею 1,4 кв.м.; частина тамбура 8-8, площею 0,3 кв.м. та балкон, площею 1,4 кв.м.

Наймачем кімнати площею 18,5 кв.м. та відповідно кімнати площею 17,2 кв.м. є відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5

З моменту смерті батька ОСОБА_2 ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, позивач успадкував спірну кімнату, але з вини відповідачів не має можливості реалізувати своє право власності на житло шляхом вселення в квартиру, оскільки відповідачі без його відома та згоди поміняли замок від вхідних дверей і не пускають його в спірне житло. Просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2017 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2017 року скасувати.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 02.08.2014 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Шарко О.В., реєстраційний номер 1-1713, ОСОБА_2 належить на праві приватної власності 2/5 частки квартири під АДРЕСА_1, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8,9).

Відповідно до інформаційної довідки, виданої КП «ВМБТІ» за № 3501 від 21.08.2014 року загальна площа 2/5 часток згаданої квартири становить 28,7 кв.м., в тому числі: житлова - 21,3 кв.м.

Як вбачається з технічного паспорта на вказану частку квартри до складу 2/5 частин спірного житла входить: кімната 8-3, площею 21,3 кв.м.; частина кухні 8-5, площею 2,6 кв.м.; частина ванної 8-6, площею 1,3 кв.м.; частина туалету 8-7, площею 0,4 кв.м.; частина коридору 8-1, площею 1,4 кв.м.; частина тамбура 8-8, площею 0,3 кв.м. та балкон, площею 1,4 кв.м. (а.с.12-15).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_2 вказує, що з часу смерті батька ОСОБА_7, 13.04.2013 року, успадкував спірну кімнату, але відповідачі без його відома та згоди поміняли замок від вхідних дверей і не пускають його в спірне житло.

Так, Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386,391 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому особа, яка є співвласником майна, яке перебуває у спільній частковій власності, наділена правом на захист права користування, володіння або розпорядження таким майном не залежно від розміру належної їй частки.

У ст. 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 02.08.2014 року, належить на праві приватної власності 2/5 частки квартири АДРЕСА_1, а відповідачі в свою чергу не допускають позивача ОСОБА_2 в спірну квартиру, чим порушуються його права, яке підлягає захисту у порядку ст. ст. 317, 391 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, що технічний паспорт на приватизовану спірну кімнату не відповідає дійсності безпідставні, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи, доводи апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані та спростовані матеріалами справи, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, а тому, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Медяний В.М.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.