Справа № 564/2080/16-ц
Номер провадження 2/555/233/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2017 року м.Березне

Березнівський районний суд Рівненської області у складі :

головуючого судді Собчука А.Ю.

при секретарі Кухарчук Л.В.

з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Березне цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Костопільської РДА про усунення перешкод у спілкуванні з внуком.

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Костопільської РДА про усунення перешкод у спілкуванні з внуком. В позовній заяві просить суд визначити такі способи спілкування та участі позивача у вихованні внука, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: за бажанням внука, систематичні побачення кожної першої та третьої неділі місяця у зручний для нього час; за бажанням внука, побачення у зручний для нього час у період будь-яких канікул на протязі навчання у школі; за бажанням внука, побачення за адресою його місця проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, а також побачення з внуком у інші дні, коли він сам бажає з можливістю забирати внука у визначені дні за адресою місця проживання ОСОБА_4 по вул. Єсеніна, 1-а у м. Костопіль та подальшого повернення дитини за адресою його місця проживання.

В обґрунтування позову покликається на те, що позивач є батьком відповідача ОСОБА_2. ОСОБА_2, має малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є онуком позивача і який проживає з відповідачем та її чоловіком. Вказує, що із відповідачем ОСОБА_2 у нього неприязні стосунки та у звязку із вказаною обставиною у нього не має можливості спілкуватися із своїм онуком ОСОБА_4. На протязі останнього періоду часу позивач не мав змоги побачити внука взагалі. Вважає, що відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з онуком. Позивач бажає брати активну участь у вихованні онука та вважає, що таке спілкування сприятиме всебічному розвитку дитини.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задоволити з підстав викладених в позовній заяві та в матеріалах справи, додаткових письмових поясненнях. Крім того, додатково зазначив, що він, як дід, бажає проводити час з внуком, спілкуватись з ним, брати участь у вихованні дитини. Зазначив, що в 2016 році відповідач із ОСОБА_4 приїжджали до нього додому і він бачився із онуком, також на початку 2017 року він відвідував відповідачку та свого онука за місцем його проживанням, однак через деякий час у нього погіршилися стосунки із відповідачем і більше він не мав змоги бачити свого онука.

Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання не зявлялася, подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, просила суд в задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог, рахує позов не обґрунтованим, крім того подала письмові заперечення на позовну заяву, в яких вказала, що позивач ОСОБА_1 протягом тривалого періоду життя відповідача, ухилявся від виконання своїх батьківських обовязків, щодо неї. У них неприязні відносини, протягом всього життя. Більше 10 років вони з позивачем не спілкуються. Позивач знав, що в лютому 2009 року ОСОБА_2 народила сина. Однак, останній проігнорував дану подію і ніяких спроб провідати її чи онука не виявив і жодного разу, з того часу, з його боку бажання познайомитись з внуком не було. Протягом всіх років, відповідач намагалися найти спільну мову з позивачем, однак останній на примирення не згоджувався і продовжував негативно ставитись до неї. В 2016 році відповідач спробувала примиритись з ОСОБА_1 і разом зі своїми синами ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 і Вадимом, ІНФОРМАЦІЯ_4, заїхали по місцю проживання ОСОБА_1 Під час спілкування позивач зробив вигляд, що він налаштований позитивно, вони домовились, що на наступній неділі вони з ОСОБА_4 знову до нього заїдуть. Однак позивач на наступний тиждень подав чергову позовну заяву, а саме заяву про усунення перешкод у спілкуванні з внуком. В квітні 2017 року ОСОБА_2 із сином ОСОБА_5 були викликанні до служби у справах дітей Костопільської районної державної адміністрації Рівненської області для проведення бесіди, син ОСОБА_5 був у тривожному стані, питав чи не буде там діда і чи він його не забере. Після проведеної бесіди, малолітній син ОСОБА_5 переживав і декілька днів був у пригніченому стані. Спілкуватися з дідом він не хоче і боїться його. Зараз дитина боїться ходити до школи, оскільки переживає, що він може

зустріти діда. Вважає, що позивач негативно вплине на моральний та духовний розвиток дитини, рахує, що питання про участь діда у вихованні дитини, необхідно вирішувати виходячи із інтересів дитини, його віку та інших обставин, що мають істотне значення. Для ОСОБА_1 спілкування з внуком не потрібне і ніколи не було потрібним.

Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання не зявлявся, подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, просив суд в задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог, рахує позов не обґрунтованим, крім того подав письмові заперечення на позовну заяву, в яких вказав, що із своєю дружиною ОСОБА_2 спільно проживає з серпня 2006 року. 16 лютого 2009 року в них народився син ОСОБА_5. За спільний час проживання, він жодного разу не зустрічався з позивачем і з ним не знайомився. З дня народження сина ОСОБА_5 позивач не виявляв бажання спілкуватися з ним. Восени 2016 року, дружина відповідача ОСОБА_2, разом із сином ОСОБА_5, заїхала до позивача, щоб познайомити його з внуком і налагодити відносини. Однак, позивач на примирення не налаштований і після відвідин написав дану позовну заяву. Жодного разу за 8 років, від народження ОСОБА_4, позивач не намагався найти спільну мову із відповідачами. В позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що на протязі останнього періоду часу він не мав змоги побачити внука взагалі, а за місцем проживання його ніхто не пускає. Відповідач вказує, що дане пояснення не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 особисто до нього не звертався з проханням бачити внука і до додому до них не приходив, жодного разу з народження дитини, його не бачив і ніяких спроб це зробити з його боку не було. Крім того, вказав, що він особисто не знає позивача та йому не відомі його наміри, щодо дитини, поведінка ОСОБА_1 викликає в нього підозру та враховуючи те, що жодної спроби спілкуватися з онуком не було, тому відповідач не може довірити йому свого сина. Вважає, що позивач негативно вплине на моральний та духовний розвиток дитини, тому він, як батько дитини, заперечує проти спілкування ОСОБА_1 із сином ОСОБА_5.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Костопільської РДА, ОСОБА_6 в судовому засіданні 11.05.2017р., просив суд прийняти рішення на розсуд суду, додатково суду пояснив, що спеціалістами служби у справах дітей райдержадміністрації 04 квітня 2017 року проведено бесіду з малолітнім ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зі слів малолітнього з'ясовано, що він не бажає спілкуватись зі своїм дідом ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5. Малолітній не знає як діда звати, останній раз бачив його взимку. ОСОБА_5 лише знає, що дід високий та з бородою. Мама дитини ОСОБА_2 повідомила, що дід із внуком познайомилися лише восени 2016 року, жодних спроб вирішити питання мирним шляхом про усунення перешкод у спілкуванні із малолітнім ОСОБА_4, ОСОБА_1 не робив, жодного разу не приходив до закладів, в яких дитина навчається та займається спортом. Відповідно до статей 150 та 151 Сімейного кодексу України саме батьки ОСОБА_7 несуть відповідальність за виховання та розвиток дитини, а також саме вони дають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Повідомлень про порушення прав і законних інтересів малолітнього ОСОБА_4 у службу у справах дітей райдержадміністрації не надходило.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.57-60 ЦПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є батьком відповідача ОСОБА_2.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі. Від спільного подружнього життя у відповідачів по справі є малолітня дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач ОСОБА_1 є дідом ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі ст. 2 Сімейного кодексу України, сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком.

Відповідно до ст. 263 Сімейного кодексу України, спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу.

Згідно ст. 159 СК України, суд визначає способи участі у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

З доводами позивача, викладених в позовній заяві та в судовому засіданні, суд погодитись не може, оскільки вони є голослівними, безпідставними, недоведеними, нічим не підтвердженими, не відповідають вимогам Сімейного та Цивільного законодавства України і спростовуються письмовими поясненнями відповідачів та поясненнями представника третьої особи, висновком органу опіки та піклування №2053/01-31/17 від 03.07.2017р., обставинами, встановленими в судовому засіданні, матеріалами справи в їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення

сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд рахує, що відповідно до ст. 3 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено в судовому засіданні, будь які права та законні інтереси позивача по справі порушені не були, позивач підтвердив в судовому засіданні той факт, що відповідач ОСОБА_2 разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_4, з власної ініціативи, відвідували в 2016 році позивача за його місцем проживання, крім того, позивач також відвідував онука за його місцем проживання.

Статтею 257 Сімейного кодексу України передбачено право баби та діда на спілкування зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. При цьому у вказаній статті зазначено про те, якщо чиняться перешкоди, то вказані особи мають право звернутися до суду з позовом, однак таких обставин в ході судового розгляду справи не встановлено та позивачем не надано до суду будь яких доказів з цього приводу.

Також суд рахує, що позивачем не надано будь яких даних про те, що відповідачі чинять йому перешкоди у побаченнях та спілкуванні з онуком, не надано ним і доказів про те, що він звертався з цього приводу до правоохоронних органів, до органів опіки та піклування, батьків дитини. Сама відповідач ОСОБА_2 підтвердила у письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи той факт, що вона особисто здійснювала заходи на примирення із позивачем та надання можливості позивачу познайомитися та зблизитися із онуком.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

В судовому засіданні, сам позивач підтвердив той факт, що він не звертався до батьків малолітньої дитини (онука) із проханням на побачення із останнім, жодних належних та допустимих доказів того, що позивач відвідував, проявляв ініціативу чи вчиняв дії, щодо спілкування з малолітнім ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, суду надано не було, на поставлене позивачу судом питання, чи вчиняв останній будь які дії, щодо спілкування та побаченням із внуком, відповіді отримано не було.

Письмова заява ОСОБА_1, адресована відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_3, щодо побачення із внуком не може підтвердити, той факт що позивач звертався до відповідачів із вказаною вимогою, позивач не обґрунтував належність конкретного доказу для підтвердження своїх вимог, та вказаний лист суд визнає не належним доказом.

Оскільки в судовому засіданні не доведено факту перешкоджання відповідачами у здійсненні позивачем своїх прав щодо виховання онука, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

З досліджених в судовому засіданнях письмових поясненнях відповідачів, мати ОСОБА_2, батька ОСОБА_3 вбачається, що вони проти спілкування ОСОБА_1 із внуком, оскільки останній не підтримував та не підтримує родинних стосунків із внуком ОСОБА_4, не цікавиться його життям, вперше побачив внука тільки восени 2016 року та позивач жодного разу не намагався врегулювати це питання мирним шляхом. Крім того, дитина не знає ОСОБА_1, та в міру свого віку, боїться останнього, та після відвідування малолітнім служби у справах дітей Костопільської РДА, боїться ходити до школи, оскільки може зустріти ОСОБА_1.

Також, відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі Конвенція), в усіх діях, щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Разом з тим згідно з положеннями ст.3 ч.1 Конвенції про права дитини,ст.7, ч.ч.7, 8 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимально можливим урахуванням інтересів дитини, яка має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

З висновку органу опіки та піклування від 03.07.2017р. № 2053/01-31/17 вбачається, що малолітній ОСОБА_4 проживає зі своїми батьками, є учнем 3 класу Костопільської загальноосвітньої школи - комплекс І - III ступенів № 6. Із його слів з'ясовано, що малолітній не бажає спілкуватись зі своїм дідом, не знає як його звати, де він проживає. Дід ніколи його не відвідував удома, не цікавився його навчанням та захопленнями, ніколи не приходив у навчальний заклад на родинні свята.

Крім того, із висновку органу опіки та піклування від 03.07.2017р. . № 2053/01-31/17 вбачається, що орган опіки та піклування вважає за недоцільне участь ОСОБА_1 у вихованні внука ОСОБА_4.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959р., проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і

розуміння; вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості (принцип 6).

На основі встановлених обставин, суд вважає, що при наявності неприязних відносин позивача з відповідачем ОСОБА_2, відсутності компромісу у їх спілкуванні та зважаючи на те, що сам позивач, жодних дій, щодо можливості побачення з внуком та врегулювання вказаного питання мирним шляхом, не вчиняв, відповідач ОСОБА_3, батько малолітнього, заперечує проти зустрічей та спілкування його сина ОСОБА_4 з позивачем ОСОБА_1, вважаючи, що це негативно впливає на дитину, враховуючи інтереси малолітньої дитини, яка не знає позивача, відсутність особистої прихильності малолітнього ОСОБА_4 до діда, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11,57-60,88, 212, 213-215,218,223, 294 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Костопільської РДА про усунення перешкод у спілкуванні з внуком відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.Ю. Собчук