Провадження № 2-к/537/2/2017
Справа № 537/926/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2017 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Степури А.А., за участю секретаря Грицькової Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці клопотання філії Відкритого акціонерного товариства «Російські залізні дороги» Східносибирської залізниці про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення Арбітражного суду республіки Башкортостан від 27 березня 2015 року по справі № А07-16634/2014 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь Відкритого акціонерного товариства «Російські залізні дороги» збитку в розмірі 11 873 532 руб. 86 коп. та витрати з державного мита в сумі 82 368 руб,

В С Т А Н О В И В :

Філія Відкритого акціонерного товариства «Російські залізні дороги» Східносибирської залізниці звернулась до суду з клопотанням про надання дозволу на виконання на території України рішення Арбітражного суду республіки Башкортостан від 27 березня 2015 року по справі № А07-16634/2014 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь Відкритого акціонерного товариства «Російські залізні дороги» збитку в розмірі 11 873 532 руб. 86 коп. та витрати з державного мита в сумі 82 368 руб.

В обгрунтування поданого клопотання заявником зазначено, що 27 березня 2015 року Арбітражним судом республіки Башкортостан прийнято рішення по справі № А07-16634/2014 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь Відкритого акціонерного товариства «Російські залізні дороги» збитку в розмірі 11 873 532 руб. 86 коп. та витрати з державного мита в сумі 82 368 руб. Вказане судове рішення набрало законної сили 11 червня 2015 року , але боржник в добровільному порядку призначені до сплати суми не виплачує. У зв»язку з чим стягувач вимушений звернутися до суду з клопотанням про надання дозволу на виконання на території України рішення Арбітражного суду республіки Башкортостан від 27 березня 2015 року по справі № А07-16634/2014

Представник заявника у судове засідання не з»явився, надіслав на адресу суду клопотання, згідно якого просить справу розглядати у його відсутність.

Представник Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» в судове засідання не з»явився, про день та час слухання справи повідомлявся , надав у відповідності до ч.1-2 ст. 395 ЦПК України суду письмові пояснення , в яких зазначив, що правовідносини, які виникли між заявником та стягувачем по визнанню та виконанню рішення Арбітражного суду республіки Башкортостан від 27.03.2015 року по справі № А07-16634/2014 не відносяться до предмету регулювання цивільного, сімейного чи кримінального права ні за правом країни заявника (Російська Федерація) , ні за правом України. Правовідносини між стягувачем і боржником , які були предметом судового розгляду у країні стягувача в межах справи № А07-16634/2014 за своїм правосуб»єктним складом є господарськими і регулюються відповідними нормами Цивільного і Господарського права України та Цивільного права РФ за правилами розгляду спору в порядку арбітражного судочинства. Вказав на те, що виконання рішення Арбітражного суду Республіки Башкортостан посягає на публічний порядок України не тільки безпідставністю звернення , а і загрозою національним інтересам у розумінні Рішення ОСОБА_1 національної безпеки і оборони України від 06.05.2015 року «Про стратегію національної безпеки України», яке введено в дію Указом Президента України № 287/2015 від 26.05.2015 року. Зазначив, що діяльність ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» полягає у виробництві комплектуючих виробів до залізничних вагонів і має складний цикл виробництва кінцевої продукції. У період з лютого 2014 року по листопад 2016 року основана продукція заводу не вироблялась. З 2014 року основний імпортер продукції українського виробництва РФ почала обмежувати свої закупівлі, застосовуючи при цьому різні методи впливу. Вказав, що господарські взаємовідносини ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» з контрагентами Російської федерації були призупинені в односторонньому порядку Російською Федерацією. Заходи торгівельно-економічного нищівного впливу спрямовані проти підприємств галузі Українського залізничного машинобудування Російською Федерацією було реалізовано через систему органів сертифікації на залізничному транспорті , а з лютого 2014 року також з використанням судової гілки влади. Зазначив, що виконання рішення арбітражного суду республіки Башкортостан спрямоване не на встановлення юридичної справедливості та притягнення до цивільно-правової відповідальності винних, а має на меті вплинути на майновий стан стратегічних українських підприємств та дестабілізацію економічних і соціальних зв»язків України в період збройної агресії Російської Федерації. З урахуванням викладеного , просив відмовити заявнику у задоволенні клопотання.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Встановлено, що в провадженні Арбітражного суду республіки Башкортостан перебувала справа № А07-16634/2014 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Російські залізні дороги» до Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» про стягнення збитків.

27 березня 2015 року по вищевказаній справі прийнято рішення , яким стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь Відкритого акціонерного товариства «Російські залізні дороги» збитки в сумі 11 873 532 руб. 86 коп., та витрати по держмиту в сумі 82 368 руб.

Рішення Арбітражного суду республіки Башкортостан № А07-16634/2014 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Російські залізні дороги» до Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» про стягнення збитків набрало законної сили 11 червня 2015 року.

Визнання та примусове виконання рішення іноземного суду - це поширення законної сили такого рішення на територію України й застосування засобів примусового виконання в порядку, встановленому ЦПК України .

Відповідно до ст. 390 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних чи господарських справ; іноземних чи міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_1 України, або за принципом взаємності.

За правилами ст. 392 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника. Якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України або його місце проживання (перебування) або місцезнаходження невідоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцезнаходженням в Україні майна боржника.

Розгляд судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів є особливою формою взаємної правової допомоги, яка надається Україною та іншими державами-учасницями відповідних міжнародних договорів.

При їх вирішенні суди повинні виходити з положень ст. 84 Закону України «Про виконавче провадження», статей 35, 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» і відповідних міжнародних договорів України, що передбачають порядок визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів, і враховувати, що згідно зі ст. 9 Конституції України міжнародні договори, згоду на обов'язковість яких надано Верховною ОСОБА_1 України, входять до національного законодавства України та відповідно до Закону України «Про дію міжнародних договорів на території України» такі договори застосовуються в Україні в порядку, передбаченому для норм цього законодавства.

Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України, є частиною національного законодавства України.

Статтею ІІІ Конвенції про визнання та приведення до виконання іноземних арбітражних рішень, прийнятої 10 червня 1958 року в м. Нью-Йорку, ратифікованої Україною 10 жовтня 1960 року, яка набрала чинності для України 08 січня 1961 року (далі - Нью-Йоркська конвенція), передбачено, що кожна Договірна Держава визнає арбітражні рішення обов'язковими та приводить їх до виконання відповідно до процесуальних норм тієї території, де запитується визнання та приведення до виконання цих рішень, на умовах, викладених у цій Конвенції.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражне рішення, незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається обов'язковим і при поданні до компетентного суду письмового клопотання виконується з урахуванням положень цієї статті та ст. 36 вказаного Закону.

У Нью-Йоркській конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року, передбачено вичерпний, що не підлягає розширеному тлумаченню, перелік підстав, за яких компетентний суд може відмовити у визнанні та виконанні арбітражного рішення.

Цей перелік міститься у ст. 5 Нью-Йоркської конвенції, а також вони перелічені у ст. 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» та у ч. 2 ст. 396 ЦПК України .

Так, відповідно до п. d) ч. 1 ст. 5 Нью-Йоркської Конвенції у визнанні та виконанні арбітражного рішення може бути відмовлено лише на прохання сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця сторона подасть компетентному суду, який розглядає клопотання про визнання і виконання, доказ того, що склад арбітражного суду або арбітражна процедура не відповідали угоді між сторонами, або за відсутності такої, не відповідали закону тієї держави, де мав місце арбітраж.

Згідно ст. 396 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України, та цим Законом строк пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) в інших випадках, встановлених законами України.

Відповідно ч. 1 до ст. 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» у визнанні або у виконанні арбітражного рішення, незалежно від того, в якій державі воно було винесено, може бути відмовлено лише: 1) на прохання сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця сторона подасть компетентному суду, у якого просить визнання або виконання, доказ того, що: одна із сторін в арбітражній угоді, зазначеній у статті 7, була якоюсь мірою недієздатною; або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а в разі відсутності такої вказівки, - за законом держави, де рішення було винесено; або сторону, проти якої винесено рішення, не було належним чином сповіщено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення; або рішення винесено щодо спору, не передбаченого арбітражною угодою, або такого, що не підпадає під її умови, або містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди; проте, якщо постанови з питань, охоплених арбітражною угодою, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою, то та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, що охоплені арбітражною угодою, може бути визнана і виконана; або склад третейського суду або арбітражна процедура не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї держави, де мав місце арбітраж; або рішення ще не стало обов'язковим для сторін, або було скасовано, або його виконання зупинено судом держави, в якій або згідно із законом якої воно було прийнято; або 2) якщо суд визнає, що об'єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду за законодавством України; або визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.

З аудиторського звіту,виконаного ТОВ «Січень-Аудит» на замовлення ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» вбачається, що основними споживачами виробляємої підприємством продукції є підприємства залізничного господарства та за обсягами споживання діяльність ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» орієнтована на споживачів підприємства залізничного господарства Російської Федерації і країн Митного союзу. Чинниками, які впливають на фінансово-господарську діяльність підприємства є заниження показників виробництва до мінімально можливих та адміністрування органами по сертифікації Російської Федерації обсягів споживання і, як наслідок, усунення ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» від можливості вести господарську діяльність на ринку залізничних вантажних вагонів Російської Федерації та країн Митного союзу.

За висновком вищезазначеного аудиторського звіту відмова основних споживачів Російської Федерації, резидентів країн митного союзу, в зв»язку з політичною ситуацією в Україні (зміна курсу політико-економічного розвитку) стала однією із основних причин спаду виробництва власної продукції ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод». Вагонобудівні підприємства України, а також виробники комплектуючих до них, змушені були призупинити виробництво своєї продукції, так як її реалізація в найближчому майбутньому була не прогнозована . Призупинення дії сертифікатів відповідності на підставі Припису ФБУ «РС ФЖТ» № 1704 від 16.07.2014 року спричинило за собою виникнення необґрунтованих витрат для ПАТ «КСЗ» внаслідок неможливості виробництва та реалізації продукції споживачами, які є суб»єктами господарювання РФ та країн Митного Союзу.

За висновком аудитора у разі надання судом згоди на примусове виконання, в тому числі іноземного суду, вітчизняна галузь залізничного машинобудування зазнає неспіврозмірних втрат , аж до ліквідації майнового комплексу підприємства ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод». Окрім того, важкий фінансовий стан підприємства унеможливлює здійснювати погашення заборгованості з періодом виникнення 2014-2016 роки.

Дії по зупинці сертифікатів ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» через систему органів по сертифікації Російської Федерації, що мають наслідком зменшення обсягів виробництва і продажу продукції в сукупності із спробами Російських судових інстанцій покласти на підприємство відповідальність за збитки є проявами торговельно-економічної війни .

Відповідно до п.3.1. ст. 3 Стратегії національної безпеки України , затвердженої Указом Президента України від 26 травня 2015 року № 287/2015, торговельно-економічна війна є актуальною загрозою національної безпеки України.

Згідно визначення з вікіпедії Економічна війна (англ. Economic warfare) економічна стратегія, заснована на використанні заходів економічного характеру (наприклад, економічної блокади, торговельних обмежень тощо), направлених на ослаблення економіки іншої держави або блоку держав. Економічна війна може бути складовою економічного протистояння або складовою гібридної війни, класична війна звичайно передбачає повне припинення будь яких економічних відносин між країнам-ворогами. Методами ведення економічної війни є:

-заборона на експорт/імпорт окремих видів товарів;

-обмеження на експорт/імпорт окремих технологій;

-торговельна блокада;

-спричинення банківської кризи та обвал національної валюти;

-спричинення дисбалансу цін на критичні позиції експорту або імпорту.

Постановою Верховної ОСОБА_1 України від 27.01.2015 року № 129-VII затверджено звернення до Організації Об»єднаних Націй, Європейського Парламенту , Парламентської ОСОБА_1 Європи, Парламентської ОСОБА_1 НАТО, Парламентської ОСОБА_1 ОБСЄ, Парламентської ОСОБА_1 ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Від початку агресії Російська Федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян , які стали заручниками терористів на окупованих територіях Донбасу та Кримського півострову.

Постановою від 21.04.2015 року № 337-VII Законодавчим органом України затверджено Заяву про відсіч збройної агресії Росії , згідно з якою силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є атаками збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «с», «d» та «q» статті 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної ОСОБА_1 ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

У заяві Верховною ОСОБА_1 України зазначено, що вивчивши збройну агресію проти України, Російська Федерація грубо порушила свої зобов»язання , встановлені міжнародними актами :

Статут ООН, відповідно до якого держави-члени повинні розв»язувати будь-які спори мирними засобами та утримуватися у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування (частини 3 і 4 статті 2);

Гельсінський Заключний акт Наради з безпеки та співробітництва в Європі , підписаний 1 серпня 1975 року, відповідно до якого її держави-учасники визнають непорушними кордони всіх держав у Європі та утримуються від будь-яких дій , спрямованих на захоплення частини або всієї території будь-якої держави-учасника (частина 1, розділ ІІІ);

Меморандум про гарантії безпеки у зв»язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року, який зафіксував зобов»язання Російської Федерації, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучених Штатів Америки:

-поважати незалежність і суверенітет та чинні кордони України;

-утримуватися від погрози силою чи застосування сили проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України;

-ніколи не використовувати жодну їхню зброю проти України, крім цілей самооборони або в будь-який інший спосіб згідно зі Статутом Організації Об»єднаних Націй;

-договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією , ратифікований обома сторонами 14 січня 1998 року, згідно з яким Україна та Російська Федерація відповідно до положень Статуту ООН і зобов»язань за Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі поважають територіальну цілісність одна одної і підтверджують непорушність кордонів, що існують між ними (стаття 2).

У пункті 3 заяви Верховної ОСОБА_1 України до наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України віднесено шкоду, яку заподіяла Російська Федерація внаслідок незаконної анексії та агресії, що також полягає у не отриманих Україною та українськими підприємствами прибутках. Про економічний тиск на ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» та зниження його прибутків через рішення системи органів та сертифікації Російської Федерації свідчить листування та звіт аудитора , які містяться в матеріалах справи.

Надання дозволу на виконання рішення Арбітражного суду республіки Башкортостан від 27 березня 2015 року по справі № А07-16634/2014, яке використовується Російської Федерацією як засіб торговельно-економічної війни порушує публічний порядок та суперечить інтересам України, викладеним у стратегії національної безпеки, що затверджена рішенням РНБО, введеним в дію Указом Президента України № 287/2015 від 26 травня 2015 року, що підпадає під положення п.7 ч.2 ст. 396 ЦПК України та є підставою для не задоволення клопотання філії Відкритого акціонерного товариства «Російські залізні дороги» Східносибирської залізниці.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення Арбітражного суду республіки Башкортостан від 27 березня 2015 року по справі № А07-16634/2014 , у зв»язку з чим в його задоволенні слід відмовити

Керуючись ст.ст.395,396 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання філії Відкритого акціонерного товариства «Російські залізні дороги» Східносибирської залізниці про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення Арбітражного суду республіки Башкортостан від 27 березня 2015 року по справі № А07-16634/2014 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь Відкритого акціонерного товариства «Російські залізні дороги» збитку в розмірі 11 873 532 руб. 86 коп. та витрати з державного мита в сумі 82 368 руб відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Степура А.А.

Повний текст ухвали виготовлений 02 серпня 2017 року