Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Пушкарьової С.П.

при секретарі Гончаровій К.Ю.

за участю: представника первісного позивача ОСОБА_1

первісного відповідача ОСОБА_2

представника первісного відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Василівка цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, про визнання удаваним договору позики, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4, звернувшись до суду з позовом зазначив, що 10.10.2011 р. відповідач ОСОБА_2 позичила у нього грошові кошти в розмірі 95 000 гривень.

Відповідно до п. 1 договору позики від 10.10.2011 р., відповідач була зобов'язана повернути грошові кошти у вказаному розмірі за першою вимогою позивача. 19 травня 2016 року на адресу відповідача позивачем направлена письмова вимога щодо повернення суми позики протягом семиденного строку, однак на теперішній час відповідачем грошові кошти не повернуті, не дивлячись на те, що строк повернення позичених грошових коштів вже минув.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 95 000 грн. за договором позики та 950 грн. понесених судових витрат.

В зустрічному позові ОСОБА_2 вказала, що укладений 10.10.2011 р. між нею та ОСОБА_4 договір позики є удаваним правочином, виходячи з наступного.

ОСОБА_2Є вказала, що з ОСОБА_4 вона не знайома і ніколи з ним не зустрічалась, а також ніколи не укладала з ним договори позики, зокрема, й договір позики від 10.10.2011 р.

На підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого Балківською сільською радою народних депутатів Запорізької області 08.10.2002 р., ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка площею 7,94 га., яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на території Балківської сільської ради Василівського району Запорізької області. Зазначена земельна ділянка за договором оренди землі № 300 від 01.08.2008 р. була передана нею в оренду на 10 років ТОВ «Агропромислова компанія Істок».

У 2011 р., в звязку зі скрутним матеріальним становищем вона погодилася на пропозицію працівника ТОВ «АК Істок» ОСОБА_5 про продаж належної їй земельної ділянки. Оформленням відповідних документів займався ОСОБА_5 10.10.2011 вона разом з ОСОБА_5 поїхала до м. Василівка, де у приватного нотаріуса Василівського

районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 від її імені були складені наступні правочини: довіреність на ім'я незнайомих їй осіб: ОСОБА_7 та ОСОБА_4, на вчинення всіх дій щодо належної їй земельної ділянки, а також заповіт, за яким вона заповіла ОСОБА_7 належну їй на праві власності земельну ділянку.

На вимогу ОСОБА_5 зазначені правочини були підписані нею та в подальшому посвідчені приватним нотаріусом, а державний акт на право приватної власності на землю від 08.10.2002 р. переданий нею ОСОБА_5 Крім того, на вимогу ОСОБА_5 нею підписано договір позики, зі змістом якого вона не знайомилася. Копії підписаних нею та посвідчених приватним нотаріусом документів їй не було надано. Після підписання документів ОСОБА_5 передав ОСОБА_2 18 500,00 грн. в якості оплати за продану земельну ділянку.

З 2011 р. орендар земельної ділянки - ТОВ «АК Істок», припинило виплату їй орендної плати за використання належної їй земельної ділянки.

ОСОБА_2 вказує, що внаслідок оформлення вказаних документів фактично відбувся продаж належної їй на праві приватної власності земельної ділянки за безцінь, на вкрай невигідних для неї умовах і внаслідок збігу тяжких для неї обставин.

Згодом зустрічний позивач дізналась, що продаж земельних ділянок, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на законодавчому рівні заборонено, а укладені нею правочини лише прикривають незаконний продаж земельної ділянки, в звязку з чим 09.06.2016 р. вона звернулась до приватного нотаріуса Василівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 із заявою про скасування заповіту від 10.10.2011 р. та заявою про припинення дії довіреності від 10.10.2011 р., виданої ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на представництво інтересів щодо земельної ділянки.

Зважаючи на те, що вона та ОСОБА_4 фактично 10.10.2011 р. не укладали договір позики на суму 95 000 грн., оскільки ним фактично було оформлено продаж земельної ділянки і їй було сплачено тільки 18 500 грн., ОСОБА_2 вважає, що договір позики є удаваним правочином, а тому просила суд визнати удаваним правочином договір позики від 10.10.2011 р. та стягнути з ОСОБА_4 на її користь понесені судові витрати в сумі 551,20 грн.

В судовому засіданні первісний позивач та його представник первісний позов підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Первісний відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти первісного позову, зустрічний позов просили задовольнити повністю. Додатково просили суд застосувати позовну давність до первісних позовних вимог, оскільки, на їх думку, строк звернення до суду з відповідними вимогами має відраховуватися з 11.11.2011 р., тобто через 30 днів з дня укладення договору позики.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що ОСОБА_2 зверталась у 2011 році за отриманням матеріальної допомоги до ТОВ «АПК Істок» і їй особисто 10.10.2011 р. були надані гроші, які вона отримала, перерахувала та у нотаріуса підписала заповіт на імя ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 7,94 га на території Балківської сільської ради, яка їй належить на праві приватної власності, довіреність на імя ОСОБА_7 на право користування земельною ділянкою. Ніякого договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки не оформлялось. ОСОБА_4 не був присутнім при передачі грошей ОСОБА_8, він сам передавав їй кошти.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_4 є засновником ТОВ «АПК Істок», а він директором. Дійсно, ТОВ «АПК Істок» давно орендує земельну ділянку у ОСОБА_2 та ніякого договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки не оформлялось. Йому відомо, що ОСОБА_4 по договору позики надавав гроші ОСОБА_2, так як вона зверталась з проханням надати їй матеріальну допомогу.

Розглянувши надані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

10.10.2011 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, за яким ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 95 000 гривень.

Відповідно до п. 1 договору позики відповідач зобов'язалася повернути грошові кошти у вказаному розмірі за першою вимогою позивача в порядку та на умовах, передбачених вказаним договором.

Пунктом 3 договору визначено, що виконання позичальником свого зобовязання має бути здійснено готівкою за місцем проживання ОСОБА_4 (м. Запоріжжя). 19 травня 2016 року на адресу відповідача позивачем направлена письмова вимога щодо повернення суми позики протягом семиденного строку, однак на теперішній час відповідачем грошові кошти не повернуті. Вказані обставини підтверджується долученими до матеріалів справи договором позики від 10.10.2011 р. (а.с. 5), письмовою вимогою від 19.05.2016 (а.с. 6), повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 7).

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З огляду на викладене, суд вважає, що укладений між позивачем та відповідачем договір позики є належними доказом на підтвердження не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Враховуючи, що до теперішнього часу відповідачем ОСОБА_2 сума заборгованості за договором позики в розмірі 95 000 грн. не повернута, належних та достовірних документів про погашення вказаної суми відповідачем суду не надано, тому сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі.

Суд критично відноситься до заперечень первісного відповідача про необхідність застосування позовної давності до вимог ОСОБА_4, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зі змісту укладеного сторонами договору позики встановлено, що відповідач ОСОБА_2Є мала повернути позичені грошові кошти за першою вимогою ОСОБА_4 Таку вимогу ОСОБА_4 направлено відповідачу 19.05.2016 р., а отримано нею 21.05.2016 р., що свідчить про те, що строк позовної давності мав відраховуватися через сім днів після отримання відповідачем вимоги про повернення коштів, тобто з 28.05.201 р., а не з 11.11.2011 р., як вважали первісний відповідач та її представник. До суду ОСОБА_4 звернувся шляхом подання позовної заяви через пошту 02.07.2016 р., тобто у межах трирічного строку звернення до суду.

Вирішуючи по суті зустрічний позов суд прийшов до наступних висновків.

Правовою підставою звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про визнання удаваним договору позики, є ст. 235 ЦК України.

Зокрема, відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (частина 1); якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частина 2).

Відповідно до п. 25 Пленуму Верховного Суду України в п. 25 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

В пункті 6 договору позики від 10.10.2011 р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, визначено, що сторони стверджують що однаково розуміють природу цього договору та його правові наслідки; те, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними; волевиявлення сторін є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; не обмежені в праві укладати правочини; не визнані в установленому порядку недієздатними; вільно володіють українською мовою; проект договору складений з урахуванням умов, визначених сторонами, ними прочитаний, зрозумілий і схвалений. Договір було складено в двох примірниках, по одному кожному позикодавцеві і позичальнику. На договорі містяться підписи сторін. В судовому засіданні ОСОБА_2Є підтвердила факт підписання вказаного договору.

На думку суду вказане спростовує посилання ОСОБА_2 на те, що вона зі змістом договору позики не знайома, але підписувала його та копії не отримувала.

Крім того, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, зустрічним позивачем не надано доказів на підтвердження факту отримання нею не 95 000 грн. від ОСОБА_4, а 18 500 грн. від ОСОБА_5, який за поясненнями ОСОБА_2, виступав в якості посередника при оформленні документів, повязаних з продажем землі. Факт отримання ОСОБА_2 грошей підтвердив у судовому засіданні свідок ОСОБА_5, який передавав її кошти та у присутності якого ОСОБА_2 їх перерахувала і ніяких висловлювань з її боку щодо суми коштів, які вона отримала не було. Більше того, вона сама пояснила, що дійсно підписала договір позики, у якому була вказана сума позики 95 тис. грн.

Зі змісту заповіту, складеного ОСОБА_2 10.10.2011 р. та посвідченого приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, яким ОСОБА_2 заповіла ОСОБА_4 належну їй земельну ділянку площею 7,94 га., при складанні заповіту діяла вільно, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не страждала на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього правочину, не була обмеженою у праві укладати правочини. Згідно особистого запису ОСОБА_2 на тексті заповіту, текст заповіту записано з її слів вірно та до власноручного підписання прочитано нею вголос. Вказані положення були засвідчені особистим підписом ОСОБА_2 (а.с. 65).

Згідно змісту довіреності, виданої ОСОБА_2 10.10.2011 р. та посвідченої приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 та ОСОБА_7 представляти її інтереси, повязані з розпорядженням належній їй земельній ділянці площею 7,94 га., ОСОБА_2 діяла вільно, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не страждала на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього правочину, не була обмеженою у праві укладати правочини. При цьому ОСОБА_2 засвідчила особистим підписом, що власноручного підписання довіреність нею особисто прочитана (а.с. 66).

Встановлені обставини є додатковим свідченням вільного волевиявлення ОСОБА_2 на укладення, як заповіту так і довіреності, а також одночасного спірного договору позики. Як вбачається з листа нотаріуса (а/с 64) 09.06.2016 року за заявою ОСОБА_9 були скасовані раніше, складені нотаріусом і підписані ОСОБА_2 документи, а саме: копія заповіту від 10.10.2011 р. за № 1752 та довіреність від 10.10.2011 р. за № 1753. Вказане підтверджується витягами про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей і у Спадковому реєстрі.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що судом при обґрунтуванні задоволенні первісного позову встановлено дійсність та реальність договору позики, суд вважає, що достатніх підстав для задоволення зустрічного позову про визнання правочину позики удаваним немає. Пояснення свідків не спростовують встановлені судом обставини.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з первісного відповідача підлягають стягненню понесені первісним позивачем судові витрати на оплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 131, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, про стягнення боргу за договором позики, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (податковий номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (податковий номер НОМЕР_2) суму заборгованості за договором позики 95 000 грн. та 950 грн. в якості судового збору, а всього 95 950 (девяносто пять тисяч девятсот пятдесят) грн. 00 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, про визнання удаваним договору позики, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Запорізької області через Василівський районний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_10