Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 333/928/16 Головуючий у 1-й інстанції Боровікова А.І.
Пр. № 22-ц/778/3349/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кримської О.М., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, до ОСОБА_4 адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про зобовязання включити осіб у список квартирного обліку

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, звернулась до суду із вищезазначеним позовом, якій у подальшому уточнила (а.с. 30-33) та в якому просила зобовязати відповідача включити її та ОСОБА_3 до списку квартирного обліку для отримання житла з 29 жовтня 2015 року, стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що разом із своїм неповнолітнім сином ОСОБА_3 проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказана квартира належить на праві приватної власності у рівних частках (по 1/3) її батькам ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також її сестрі ОСОБА_7

Квартира складається з трьох жилих кімнат, в яких крім неї та її неповнолітнього сина, проживають ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Житлова площа квартири АДРЕСА_1 складає 42,5 кв. м (три кімнати площею: 10,8 кв. м, 14,6 кв. м, 17,1 кв. м).

29.10.2015 року вона звернулась до ОСОБА_4 адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району із заявою для прийняття її та неповнолітнього ОСОБА_3 на квартирний облік як осіб, які потребують поліпшення житлових умов, для позачергового надання житлового приміщення.

Листом відповідача від 17.11.2015 року їй було відмовлено.

Вважає дії ОСОБА_4 адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району незаконними, оскільки ОСОБА_7 має право на користування однією з кімнат у вказаній квартирі, таким чином для розрахунку забезпеченості житловою площею необхідно брати до уваги площу не 42,5 кв. м, а 31,7 кв. м. Враховуючи проживання чотирьох осіб у квартирі, кожному припадає по 7,9 кв. м, що менше, ніж норма забезпеченості житлом по м. Запоріжжю.

Крім того, відповідно до положень «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 року №470, їй та ОСОБА_3 мають бути надані різні кімнати.

Посилаючись на зазначені обставини просила зобовязати відповідача включити її та ОСОБА_3 до списку квартирного обліку для отримання житла з 29 жовтня 2015 року, стягнути судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2016 року (а.с. 79-81) в задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, у своїй апеляційній скарзі (а.с. 83-86) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною скаргою відкрито (суддя-доповідач ОСОБА_8 - а.с. 106).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 09 листопада 2017 року (судді Пільщик Л.В., Маловічко С.В., Кочеткова І.В. - а.с. 125-130) апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, задоволено частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2016 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року (а.с. 166-168) касаційну скаргу ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, та її представника ОСОБА_9 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді цієї справи в автоматизованому порядку було визначено головуючого суддю Гончар М.С., суддів Кримську О.М. та Подліянову Г.С. (а.с. 170)

Відповідач через свого представника подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (а.с. 183-185).

У судове засідання 16 листопада 2017 року повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України (а.с. 175, 178-181) представник відповідача та треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, при цьому, відповідач та треті особи клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання представника відповідача та третіх осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю позивача ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, її представника - ОСОБА_9 та третьої особи ОСОБА_5

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 34 ЖК України, ч.3 ст.358 ЦК України, ст.ст. 60, 212-214 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить по 1/3 частці: батькам ОСОБА_2 ОСОБА_5 та ОСОБА_6В, а також рідній сестрі ОСОБА_2 ОСОБА_7 (свідоцтво про право власності на житло, копія а.с. 11).

ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, при реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на ОСОБА_7 (свідоцтвом про шлюб, копія а.с. 15).

Згідно з технічним паспортом на вказану квартиру (а.с.12-13) приміщення має житлову площу розміром 42,5 кв. м та складається з трьох жилих кімнат, площею: 10,8 кв. м, 14,6 кв. м, 17,1 кв. м .

За адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані та мешкають 4 особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (довідка а.с. 14) .

Матірю неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, є ОСОБА_2 (свідоцтво про народження, копія а.с. 10).

29.10.2015 року ОСОБА_2, яка діяла особисто та і інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, звернулась до районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району із заявою про прийняття її та сина на квартирний облік як осіб, які потребують поліпшення житлових умов, для позачергового надання житлового приміщення (копія а.с. 8).

17.11.2015 року відповідач листом № 07-09/26 відмовив у задоволенні вказаної заяви ОСОБА_2 (копія а.с. 9).

Питання прийняття на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, регулюється Житловим Кодексом Української РСР (далі ЖК Української РСР), Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджені постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 року (далі Правила) та спільною Постановою виконавчого комітету Запорізької обласної ради народних депутатів та президії обласної ради профспілок від 08.01.1985 року №2 «Про правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов та надання їм жилих приміщень» (далі Постанова).

Згідно ст.34 ЖК Української РСР потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни:

1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок;

2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам;

3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у звязку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сімї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоровя Української РСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок;

4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів;

5) які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності;

6) які проживають у гуртожитках.

Громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до п.13 Правил на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов.

Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни:

1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок. Цей рівень періодично переглядається вказаними органами;

2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам. Перелік випадків, коли жилі будинки (жилі приміщення) вважаються такими, що не відповідають санітарним і технічним вимогам, визначається Міністерством житлово-комунального господарства УРСР, Міністерством охорони здоровя УРСР і Держбудом УРСР;

3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у звязку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім'ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоровя УРСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок. Порядок видачі медичних висновків зазначеним хворим встановлюється Міністерством охорони здоровя УРСР;

4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів;

5) які проживають не менше 5 років за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності;

6) які проживають у гуртожитках;

7) які проживають в одній кімнаті по дві і більше сімї, незалежно від родинних відносин, або особи різної статі старші за 9 років, крім подружжя (в тому числі якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що підстави для прийняття осіб на квартирний облік ідентичні, за виключенням додаткового (сьомого) пункту у Правилах.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначала, що підставами для постановлення її та сина на квартирний облік є менша, ніж передбачена по м. Запоріжжя, норма забезпеченості житловою площею осіб, які мешкають у квартирі АДРЕСА_2 та неможливість проживання її та сина в одній кімнаті, враховуючи вік та стать дитини.

Відповідно до п.3 Постанови мінімальний розмір жилої площі на кожного члена сімї на території Запорізької області складає 6 кв. м. Жила площа квартири, в якій проживає позивача та її син, складає 42,5 кв. м. Враховуючи кількість осіб, які зареєстровані та проживають у ІНФОРМАЦІЯ_4 (4 особи), забезпеченість житловою площею складає 10,6 кв. м на кожного з проживаючих, що перевищує мінімальну норму, встановлену Постановою. Посилання позивача на розмір жилої площі менше, чим 8 кв.м. як на розмір площі, який дає право взяти особу на квартирний облік є помилковим, так як 8 кв. м це середня забезпеченість жилої площі у м. Запоріжжі, і яка не являється рівнем жилою площі у розумінні п.1 ст.34 ЖК Української РСР та п.13 Правил.

У квартирі, де мешкає позивач разом із своїм неповнолітнім сином, зареєстровані та мешкають 4 особи (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6В.).

В суді першої інстанції правильно встановлено, що:

- ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є подружжям;

- ОСОБА_7, хоч і є співвласником квартири АДРЕСА_4, але в ній не зареєстрована та не проживає;

- порядок користування жилим приміщенням не встановлювався рішенням суду, а також іншими договорами, тому мешканці квартири використовують усі жилі приміщення для проживання.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що у вказаній квартирі мешкають дві сімї.

При розташуванні подружжя ОСОБА_6 у одній із кімнат, позивач та її девятирічний син мають змогу розміститися в інших двох кімнатах квартири, в кожній окремо.

Тому, посилання позивача, що проживання із девятирічним сином в одній кімнаті надає їй право стати на квартирний облік, не відповідає фактичним обставинам справи.

Твердження ОСОБА_2, що ОСОБА_7 як співвласник квартири в силу ч.3 ст.358 ЦК України має право на надання їй у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає її частці у праві спільної часткової власності, не оспорюється, але в даному випадку при відсутності фактів проживання ОСОБА_7 у квартирі та встановлення порядку користування жилою площею, права та інтереси останньої не порушуються ніяким чином.

Також, суд першої інстанції правильно вважав, що права ОСОБА_7, передбачені ч.3 ст.358 ЦК України, не впливають на виникнення у позивача та її неповнолітнього сина права на взяття їх на квартирний облік.

При відсутності інших обставин, передбачених у п.1 ст.34 ЖК Української РСР та п.13 Правил, які б надавали право відповідачу взяти на квартирний облік позивача та її неповнолітнього сина, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову позивача у цій справі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в його позові у цій справі, та яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 3 ЦПК України ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, мала право на звернення до суду із вищезазначеним позовом до ОСОБА_4 адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району.

Оскільки, за змістом ст. 20 ЦК України виключним правом позивача є право здійснювати захист свого права на свій розсуд.

Однак, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

ОСОБА_4 адміністрація міської ради у своїй діяльності керується Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», іншими законами України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, рішеннями Запорізької обласної ради, розпорядженнями голови Запорізької обласної державної адміністрації, рішеннями Запорізької міської ради та її виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови, а також Положенням про районну адміністрацію міської ради, затверджене рішенням Запорізької міської ради від 22.06.2011 №29 (зі змінами, далі по тексту - Положення).

Відповідно до Положення, районним адміністраціям міської ради делеговані наступні повноваження у сфері комунальної власності, галузі житлово-комунального господарства, транспорту і зв'язку, будівництва, регулювання земельних відносин та охорони навколишнього середовища:

"4.2.7. Облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов".

Під час вирішення питання щодо обліку громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов, районна адміністрація міської ради керується низкою чинних нормативно-правових актів України, зокрема, Житловим кодексом України, "Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Української РСР", затвердженими постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984р. №470 (зі змінами), спільною постановою виконавчого комітету Запорізької обласної ради народних депутатів та президії обласної ради профспілок від 08.01.1985р. №2 (далі по тексту -Постанова).

Відповідно до ст. 34 ЖК України та пунктів 13,14 Правил: потребуючими поліпшення житлових умов визнаються, зокрема, громадяни:

*забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок;

*які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності (не менше 5 років згідно Правил) ;

*які проживають в одній кімнаті на дві і більше сім'ї, незалежно від родинних відносин, або особи різної статі старші за 9 років, крім подружжя (у в тому числі якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати - Згідно п.7 Правил).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що в квартирі АДРЕСА_2, зареєстровані та мешкають 4 особи: апелянт - позивач (донька ОКЗ третьої особи ОСОБА_5Д.) та її неповнолітній син (онук ОКЗ третьої особи ОСОБА_5Д.), батьки позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6 (треті особи по справі).

Особи, які беруть участь у справі зазначені обставини у суді першої інстанції визнали, тому останні не підлягали доказуванню в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України.

Квартира складається з 3-х кімнат житловою площею 42,5 кв.м. Враховуючи кількість осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі, забезпеченість житловою площею складає 10,6 кв. м на кожного з проживаючих, що значно перевищує мінімальну норму, встановлену Постановою.

Так, згідно п. 13 Правил потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, зокрема: забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок. Згідно Постанови мінімальний рівень забезпеченості житловою площею в м. Запоріжжі встановлено в розмірі 6 кв. м на 1 особу.

Середня забезпеченість жилої площі у м. Запоріжжя встановлено в розмірі 8 кв. м.

Позивач помилково ототожнює середню забезпеченість житловою площею та мінімальний рівень забезпеченості житловою площею (в м. Запоріжжі).

Середня забезпеченість житлової площі враховується при наданні громадянам жилих приміщень відповідно до п.53 Правил, які перебувають на квартирному обліку (п. 53 - Жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

Мінімальний же рівень забезпеченості житлової площі визначений виконавчими комітетами обласних, міських рад разом з радами профспілок для постановки на квартирний облік (п.13 Правил - "Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: 1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок"), тобто в розмірі 6 кв. м на 1 особу.

Враховуючи вищезазначене, на квартирний облік беруться громадяни, які забезпечені жилою площею нижче 6 кв. м на кожну особу.

Позивач помилково вважає, що для розрахунку забезпеченості житловою площею в АДРЕСА_5 слід брати житлову площу 31,7 кв. м.

Хоча, якщо для розрахунку забезпеченості житловою площею в АДРЕСА_5, навіть, взяти житлову площу 31,7 кв. м (як вважає в апеляційній скарзі апелянт), то навіть у цьому випадку на кожну особу приходиться 7,9 кв. м житлової площі, що перевищує мінімальний рівень забезпеченості житлової площі, встановлений у розмірі 6 кв. м на 1 особу для м. Запоріжжя.

Хоча правильним розраховувати забезпеченість житловою площею в названій квартирі слід саме виходячи з житлової площі квартири, яка складає 42,5 кв. м.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього сина, не відносяться до осіб, які потребують поліпшення житлових умов, а отже у районної адміністрації були відсутні законні підстави для включення зазначених осіб в список квартирного обліку.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

На виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України апеляційний суд сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах апеляційної скарги позивача.

Оскільки, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Однак, докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_4 адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району будь-яких понесених судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору, сплаченого нею при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду (а.с.102-103).

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_11ОСОБА_12