РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/15066/17

пр. № 2/759/5656/17

19 грудня 2017 року Святошинський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - П'ятничук І.В.,

при секретарі - Винарчук М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в жовтні 2017 року звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить суд винести рішення, яким розірвати шлюб зареєстрований 16 березня 2013 року між нею та відповідачем Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено актовий запис № 275, стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь позивача на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що 16 березня 2013 року між нею та відповідачем Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено актовий запис № 275 від даного шлюбу мають неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач вказує, що сімейне життя між нею та чоловіком поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, проживання окремо, припинення ведення спільного бюджету та господарства, вказує, що кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім'ю, вони втратили почуття любові та поваги один до одного, між ними відсутнє взаєморозуміння, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме інтересам кожного, а тому посилаючись на ст. 110, 112, 113 СК України просила заявлені позовні вимоги про розірвання шлюбу задовольнити. Щодо вимог про стягнення аліментів вказувала, що дитина проживає разом з нею, відповідач не заперечує щодо того, щоб дитина проживала саме з нею, оскільки в її квартирі створено всі умови для проживання дитини, тому вона вимушена звернутись до суду з вказаним позовом, вказувала, що відповідач взмозі надавати допомогу на утримання дитини в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку ( доходу) щомісячно. Посилаючись на ст.ст. 110, 112, 180, 182, 184, 191 СК України просила заявлені позовні вимоги задовольнити.

Позивач в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог про розірвання шлюбу не заперечував, вказував, що дійсно з жовтня 2017 р. вони з позивачем проживають окремо, щодо стягнення аліментів то вважав даний розмір завищеним і не заперечував щодо стягнення з нього аліментів в розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 16 березня 2013 року між сторонами Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 275 .

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. який як встановлено в судовому засіданні проживає разом з матір'ю в квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч.3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Згідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як встановлено в судовому засіданні, в родині позивача та відповідача втрачена основа сім'ї, почуття довіри, поваги та любові один до одного, а тому суд не може примусити сторони до збереження подружніх відносин, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки та може бути припинено внаслідок волевиявлення, як одного, так і обох з подружжя шляхом його розірвання.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що причини, що спонукали сторони на розірвання шлюбу є обґрунтованими, оскільки судом достовірно встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї не можливе, сторони фактично з жовтня 2017 р. проживають окремо, не ведуть спільного господарства не підтримують шлюбних стосунків, спільного бюджету не мають, а тому позов щодо вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Частиною 2 ст. 2 Сімейного кодексу України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції; нормативно-правовий акт № 475/97-ВР від 17.07.1997 Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Це положення відображене і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов'язку тягне за собою встановлену законом відповідальність.

Відповідно до ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою ( ч.1 ст. 141 СК України).

Згідно із частиною третьою статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 цього Кодексу) і виплачуються щомісячно.

За частинами першою, другою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України.

Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів - 50 % заробітної плати боржника.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік», прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2017 року становить - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні.

За приписами ч. 2 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тому в даному випадку суд вважає доцільним стягнути аліменти з дня пред'явлення позову а саме з 03 жовтня 2017 р.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на утримання дитини. аліменти в розмірі ? частини з усіх видів заробітку ( доходу) щомісячно, з огляду на наступне.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Приймаючи рішення по стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини саме в розмірі ? частини з усіх видів заробітку ( доходу), суд враховує матеріальний стан відповідача, а також стан здоров'я дитини, потреби дитини даного віку.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 640 грн.

Керуючись ст.ст. 110, 112, 180, 182, 184, 191 Сімейного Кодексу України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11, ст.ст. 10, 11, 60, 179, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити частково.

Шлюб, зареєстрований 16 березня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 275 - РОЗІРВАТИ.

Прізвище позивача ОСОБА_1 після розірвання шлюбу залишити «ОСОБА_1».

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця м.Києва, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого в АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженки м.Києва, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованої в АДРЕСА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 03 жовтня 2017 р. до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні іншої частини заявлених вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця м.Києва, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого в АДРЕСА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.В.П'ятничук