Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 22-ц/778/3138/17 Доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

Суддів: Гончар М.С.,

Маловічко С.В.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», треті особи - Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Літенко Людмила Володимирівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2017 року у справі,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював, і просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса від 22 липня 2010 року про звернення стягнення на нежитлове приміщення, розташоване по вулиці АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05 грудня 2007 року, укладеним з ПАТ «ПУМБ», посилаючись на те, що зазначена у виконавчому написі сума заборгованості не є безспірною, відповідач не набув права звернення на предмет іпотеки, виконавчий напис було вчинено без надіслання письмової вимоги про усунення порушень основного зобов'язання боржнику. Про порушення свого права дізнався тільки у січні 2016 року, коли державна виконавча служба почала проводи примусові дії з реалізації майна на електронних торгах, з цих підстав просив визнати причини пропуску позовної давності поважними і задовольнити.

Заперечуючи проти позову, Банк зазначав, що виконавчий напис вчинено з дотриманням вимог чинного законодавства, крім того, просив про застосування строків позовної давності, подавши 18.11.2016р. суду відповідну заяву. В обґрунтування доводів про обізнаність позивача щодо вчинення виконавчого напису у липні 2010 року, банк зазначав, що боржник протягом 2010-2015р.р. в судовому порядку оскаржував дії державного виконавця з примусового виконання виконавчого напису, оспорював результати електронних торгів, оцінку іпотечного майна, тощо (а.с.61).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - зміні в частині правового обґрунтування причин відмови у позові з огляду на такі обставини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що нотаріусу для вчинення виконавчого напису були надані документи, що підтверджують безспірність заборгованості і направлення боржнику письмової вимоги про усунення порушення основного зобов'язання, тому він правомірно, з дотриманням вимог чинного законодавства, вчинив виконавчий напис і звернув стягнення на предмет іпотеки.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, вони не ґрунтуються на зібраних у справі доказах, а тому з ними не можна погодитися.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі -Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Здійснення виконавчого напису нотаріусом на час виникнення спірних правовідносин регулювалося ст. ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат», постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», а також Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція), яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та розділ 32 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріальних дій нотаріусами України.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно з п. 283 Інструкції, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання боржником письмової вимоги про усунення порушень. Виконавчий напис на іпотечному договорі, що передбачає задоволення вимоги іпотекодержателя за основним зобов'язанням, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами основного зобов'язання, вчиняється нотаріусом за умови подання іпотекодержателем документів, достатніх для встановлення безспірності заборгованості та прострочення виконання зобов'язання.

За змістом п. 284 Інструкції та ст. 87 Закону України «Про нотаріат» заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені наведеним вище Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а дії нотаріуса при вчиненні виконавчого напису мають бути спрямовані на перевірку безспірності заборгованості.

Відповідно до п. 1 Переліку документів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів .

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальної дії, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов'язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Зокрема, спростовує безспірність заборгованості боржника той факт, що на час вчинення нотаріусом виконавчого напису в суді розглядається по суті спір щодо розміру цієї заборгованості (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 4 березня 2015 року в справі № 6-27цс15, від 11 березня 2015 року в справі № 6-141цс14).

Проте не свідчить про наявність спору щодо заборгованості лише та обставина, що у виконавчому написі зазначена більша сума заборгованості, ніж у повідомленні, надісланому стягувачем боржнику в процедурі звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 травня 2015 року в справі № 6-158цс15).

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 05 липня 2017 року в справі № 6- 887 цс17).

Судом встановлено, що 5 грудня 2007 р. між ОСОБА_2 та акціонерним банком «Перший Український міжнародний банк» було укладено кредитний договір № 5873662 від 05.12.2007, предметом якого є надання кредиту на суму 200 000 доларів на строк до 05.12.2022 року зі сплатою 12,4% річних. За умовами договору погашення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється щомісячними платежами у відповідності до графіка, що є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п.3.5.7 Кредитного договору Банк набуває право вимагати від позичальника дострокового повернення всього кредиту або частини кредиту разом із розрахованими процентами, а позичальник відповідно зобов'язаний виконати таку вимогу у випадках, передбачених договорами, якими забезпечується виконання зобов'язань позичальника , а також при настанні будь-якої з подій, в тому числі, невиконання позичальником зобов'язань за цим договором. (а.с. 11-19).

Зазначену в п.3.5.7 кредитного договору вимогу Банку про дострокове повернення кредиту разом зі сплатою процентів за користування кредитом позичальник зобов'язаний виконати в строк не пізніше 7 календарних днів з дня її отримання. Зі спливом встановленого цим пунктом договору строку виконання вимоги Банку, останній набуває право розпочати стягнення суми заборгованості за цим договором в судовому порядку та звернути стягнення на майно, передане Банку в забезпечення виконання зобов'язання за цим договором в порядку, визначеному відповідним договором забезпечення та чинним законодавством (а.с.14).

У разі порушення позичальником строків виконання зобов'язання з повернення кредиту позичальник зобов'язаний сплатити на вимогу Банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період, від суми прострочених виконанням зобов'язань за кожний день прострочення (п.5.2 Договору).

Того ж дня сторони уклали договір іпотеки №5874645, згідно якому з метою забезпечення повного виконання умов кредитного договору № 5873662 від 05.12.2007 р. ОСОБА_2 передав в іпотеку нежиле приміщення №1 першого поверху літ. А-2, будівлю літ.Б, що розташовані за адресою: м. АДРЕСА_1 (а.са.20-28).

Пунктом 4.1.1,4.1.2 іпотечного договору сторони передбачили право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання чи неналежного виконання основного зобов'язання, у разі невиконання вимоги Іпотекодержателя про дострокове виконання основного зобов'язання, зробленої на підставі закону, кредитного договору чи цього договору.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, в тому числі, на підставі виконавчого напису нотаріуса (п.4.2 (2) Договору іпотеки - а.с.23).

У разі порушення умов кредитного договору та/або умов договору іпотеки Банк надсилає особі, яка порушила своє зобов'язання, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не більш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається невиконаною Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору та чинного законодавства (п.4.4 Договору іпотеки - а.с.23).

Будь-які повідомлення та документи, які надаються іпотекодавцем іпотекодержателю, повинні бути викладені у письмовій формі, та будуть вважатися наданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або телеграмою за місцем проживання іпотекодавці, вказаним у Договорі, або надані іпотекодавці особисто (п.5.7 Договору).

10.02.2009 р. ПАТ «ПУМБ» направило ОСОБА_2 вимогу про усунення порушення основного зобов'язання, а саме: про погашення простроченої заборгованості, розмір якої станом на 06.02.2009 року становив 4 9006, 76 доларів США, із яких 876,10 доларів США - прострочена заборгованість за основною сумою кредиту, 4 030, 63 долари США - прострочена заборгованість по процентам, нарахованим станом на 06.02.2009 р. Як зазначено в повідомленні, остаточна сума процентів буде нарахована на момент фактичного погашення кредиту в повному обсязі та додатково пред'явлена до сплати (а.с.113).

Належних і допустимих доказів на підтвердження факту направлення цієї вимоги іпотекодержателю рекомендованим листом у порядку, передбаченому п.5.7 іпотечного договору, Банк суду не надав.

Вимогу про дострокове повернення всієї суми боргу із зазначенням всіх складових суми заборгованості Банк додатково боржнику не пред'являв.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У липні 2010 року Банк в порядку ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернувся до приватного нотаріуса Літенко Л.В. із заявою про вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки, надавши нотаріусу, як зазначено у заяві, копію кредитного договору, договір іпотеки, розрахунок заборгованості боржника, досудову вимогу Банку про усунення порушень основного зобов'язання, поштове повідомлення про направлення вимоги (а.с.114-115).

Детальний аналіз розрахунку заборгованості за кредитом, наданий нотаріусу на підтвердження доказів безспірності вимоги, свідчить про те, що крім заборгованості за основним кредитом і відсотками на суму 233 384,95 доларів США, Банком нараховані суми пені і штрафів на загальну суму 298 707,84 грн., в тому числі 162 232, 90 грн. за порушення обов'язків щодо поновлення дії договорів страхування, 15 816,80 грн. - за ненадання документів та інформації, передбачених п.4.3.3 Кредитного договору (надання довідки про заробітну плату та доходи).

Як вбачається із розрахунку, нарахування пені за порушення строків виконання основного зобов'язання, здійснювалося за подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у відповідний період, від суми прострочених виконанням зобов'язань за кожен день прострочення, як це передбачено п.5.2 кредитного договору. Проте, курс долара, який використовувався Банком при нарахуванні пені, визначався не на день порушення зобов'язання, а на день остаточного визначення заборгованості. (а.с.124).

Викладене свідчить про те, що зазначені Банком у розрахунку заборгованості суми не були безспірними, зібрані у справі докази не спростовують доводи позивача про те, що досудову вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту він не отримував.

Незважаючи на вказані обставини, 22.07.2010 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л.В. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на нежиле приміщення №1 першого поверху літ. А-2, будівлю літ.Б, що розташовані за адресою: м. АДРЕСА_1, власником якого є позивач. За змістом виконавчого напису, зазначене нерухоме майно на підставі іпотечного договору № 5874645 від 5.12.2007 було передано в іпотеку в забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором акціонерному банку «ПУМБ». За рахунок отриманих коштів від реалізації цього майна нотаріус пропонує задовольнити вимоги стягувача у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання / неналежного виконання боржником умов кредитного договору за період з 5 грудня 2008 р. по 7 липня 2010 р., а саме: заборгованість за кредитом - 195 023,74 дол. США, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 38 361,21 дол. США, пеня за порушення строків виконання зобов'язань у сумі 120 656,14 грн., 178 049,70 грн. штрафів за порушення зобов'язань та 2500 гривень плати за вчинення виконавчого напису (а.с. 7-8).

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус нотаріусом не дотримані вимогами п. п.283, 284 Інструкції, п . 1 Переліку та ст. 87 Закону України «Про нотаріат».

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про те, що спірний виконавчий напис вчинений з дотриманням діючого законодавства не відповідають фактичним обставинам справи.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленого до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, спірний виконавчий напис було вчинено нотаріусом у липні 2010 року, з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, боржник звернувся до суду у вересні 2016 року, тобто з пропуском строку, встановленого ст.257 ЦК України.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку позовної давності, ОСОБА_2 зазначав, що про порушення свого права дізнався тільки у січні 2016 року, коли державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження.

Проте, як встановлено судом, вперше виконавче провадження за спірним виконавчим нотаріусом відкривалося ще 30.07.2010 р., копія відповідної постанови направлялася боржнику 06.08.2010р. (а.с.53).

У грудні 2011 року ОСОБА_2 звертався до виконавчої служби із заявою про зупинення виконавчого провадження у зв'язку із зверненням до адміністративного суду з вимогами про скасування акту опису і арешту нерухомого майна (а.с.65).

У квітні 2012 року ОСОБА_2 в судовому порядку просив заборонити проведення прилюдних торгів (а.с.67-69).

Вказані обставини спростовують доводи позивача про те, що про вчинення виконавчого напису він дізнався тільки у січні 2016 року, а отже позов у цій справі подано з пропущенням строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України, що за містом ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення, і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню, розподілу судових витрат тощо. Якщо помилки у такому рішенні стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення, тому апеляційний суд не повинен усувати такі помилки ухвалою із зазначенням про залишення рішення без змін з його уточненням чи доповненням.

За викладених обставин оскаржуване рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування причин відмови у позові, оскільки висновки суду першої інстанції про недоведеність позову не відповідають фактичним обставинам справи. Позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з підстав пропущення позивачем строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2017 року по цій справі змінити в частині правового обґрунтування причини відмови у позові.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: