Справа № 195/1634/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

(заочне)

15.11.2017 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області

Томаківський районний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Скрипченко Д.М., за участю секретаря - Левкович Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел. Томаківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування реституції, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 23.10.2017 року звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №3297 від 28.08.2017 року, укладеного між ним та відповідачем по справі і просить стягнути з останнього на його користь платіж сумою 25000 гривень.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що предметом оскаржуваного договору було надання послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки Ravon R4 загальною сумою 9407,77 доларів США, що еквівалентно 242250 гривень.

З метою отримання даного автомобіля він сплатив відповідачу 25000 гривень.

Вважає, що згідно ст. 799 ЦК України договір фінансового лізингу повинен бути обов'язково нотаріально посвідчений.

Оскільки даний договір нотаріально не був посвідчений, то згідно ст.ст. 220,236 ЦК України він вважається нікчемним з моменту його вчинення.

Також договір фінансового лізингу є нікчемним по тій причині, що відповідно до п. 8.2 та п. 8.3 ст. 8 вартість предмета лізингу на момент укладення договору та розмір щомісячного періодичного платежу подається відповідачем в доларах США з еквівалентом в гривнях, тому щомісячні платежі за автомобіль в гривнях зростають відповідно зростання курсу долара США.

Як вбачається з договору автомобіль марки Ravon R4 загальною сумою 9407,77 доларів США, що еквівалентно 242250 гривень, не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки дана річ не визначена індивідуальними ознаками, а саме: не вказано який це саме транспортний засіб, його виробника, модель, комплектацію, рік випуску, колір тощо, що є порушенням ч. 1 ст. 807 ЦК України.

Передбачені п. 9.1 даного договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та п.п. 9.2, 9.3 сплатити авансовий платіж; п. 12.2 даного договору про не повернення комісії у випадку розірвання догвоору лізингоодержувачу, виходить за межі передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними.

Пізніше позивач доповнив позовні вимоги і просить суд стягнути на користь з відповідача спричинену йому моральну шкоду, яку він оцінює в сумі 2500 гривень внаслідок перенесених душевних страждань.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги повністю.

Відповідач, будучи у встановленому законом порядку повідомлений про час, дату та місце розгляду справи

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про місце, дату та час судового засідання був повідомлений неодноразово, що підтверджується відповідними повідомленнями, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності та заперечень на позов, тому суд вважає можливим застосувати положення ст. 224 ЦПК України та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті у їх сукупності, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, що 28.08.2017 року між ТОВ "Єврокар Україна" та ОСОБА_1 був укладений договір фінансового лізингу за номером 3297.

Предметом такого фінансового лізингу став транспортний засіб марки Ravon R4, комплектації Comfort, об'єм двигуна 1,5 бензин, типу КПП 5 механічна, привід 4х2.

Відповідно до п. 1.7 договору сторони визначили, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору.

Пунктом 1.8 договору сторони погодилися укласти його у простій письмовій формі з дотриманням всіх істотних умов і підтвердили, що предмет лізингу на момент укладення договору відсутній у лізингодавця, який буде набутий лізингодавцем після виконання лизингоодержувачем умов передбачених п. 1.7 та п. 4.1 даного договору.

Відповідно п. 8.2. договору сторони погодилися, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору еквівалентної гривні становить 9407,77 доларів США, що еквівалентно 242250 гривень.

Також п. 9.1. договору сторони визначили, що комісія за організацію угоди являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу у розмірі 10 відсотків, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію та супроводження протягом терміну дії договору, незалежно від назви призначення платежу в квитанції на сплату, і повинен сплатити до моменту отримання предмету лізингу.

Пунктами 9.2. та 9.3. договору визначено, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 23 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у додатку №1 до договору. Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж на умовах договору, впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами згідно додатку.

Положення ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" вказує, що дія цього закону регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Отже, відносини між сторонами врегульовані нормами Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки в даному випадку ТОВ "Єврокар Україна" надано послугу позивачу з надання фінансового лізингу.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" від 16.12.1997 року №723/97-ВР за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг" предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Письмова форма договору лізингу визначена ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до статті 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Положенням ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено несправедливі умови договору, що обмежують права споживача. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Як вбачається зі змісту договору фінансового лізингу вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Однак, в порушення вказаних вимог в оспорюваному договорі фінансового лізингу не зазначено індивідуальних ознак транспортного засобу, а саме: виробника, рік випуску, пробіг.

Відповідно до ст. 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Верховним Судом України у постанові № 6-74цс14 від 25.06.2014 року зроблено правовий висновок про те, що надання установою послуг з адміністрування активів, створених за рахунок залучених періодичних внесків учасників групи з метою об'єднання їх коштів і спрямованих на почергове придбання кожним із них певних товарів, обумовлених в договорі, є правомірною діяльністю з надання фінансових послуг (за умови отримання ліцензії), передбаченою ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг", а не нечесною підприємницькою практикою у розумінні п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", наслідком якої є визнання угоди недійсною.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), тому укладення договору фінансового лізингу від 28.08.2017 року між сторонами, без наявності у відповідача відповідної ліцензії, суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як вбачається з матеріалів справи, договір фінансового лізингу від 28.08.2017 року нотаріально посвідчено не було.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про можливість задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати недійсним договір фінансового лізингу №3297 від 28.08.2017 року укладений з ТОВ «Єврокар Україна».

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, у зв'язку з визнанням недійсним спірного договору фінансового лізингу №3297 від 28.08.2017 року, з ТОВ «Єврокар Україна» на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти сплачені ним на виконання спірного договору за квитанцією від 28.08.2017 року №0.0.836932155 1 в сумі 25000 гривень, у якій зазначено призначення: авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу №3297 від 28.08.2017 року.

Внаслідок протиправних дій відповідача, позивачу завдано моральної шкоди, що призвело до позбавлення його можливості реалізації своїх звичок і бажань, душевних страждань.

Суд вважає, що в даному випадку оцінена позивачем сума у 2500 гривень моральної шкоди буде справедливою.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ТОВ «Єврокар Україна» на користь держави підлягають стягненню судові витрати за розгляд справи у суді в сумі 1600 гривень.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10,11,15,60, 88, 212 - 215, 218, 224-227 ЦПК України, ст.ст. 215, 216, 220,799, 806-809 ЦК України, ст.ст. 6,10 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 18, 22 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.ст. 4, 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ТОВ «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування реституції задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №3297 від 28.08.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна», з моменту укладення.

Стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1 25000 гривень, як незаконно отримані та 2500 моральної шкоди.

Стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на користь держави судовий збір у розмірі 640 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, при цьому строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Томаківський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: ОСОБА_2