Справа №592/1736/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/919/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

за участю секретаря - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 квітня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, треті особи: Тростянецький РВ ГУМВС України в Сумській області, Прокуратура Сумської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що Охтирським міськрайонним судом Сумської області та Лебединським районним судом Сумської області розглядалось кримінальне провадження по обвинуваченню його у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.4 ст.187 і п.6 ч.2 ст.115 КК України. З 12 липня 2010 року по 29 січня 2016 року він перебував під вартою у звязку з обранням йому відповідного запобіжного заходу. Вироком Лебединського районного суду Сумської області від 29 січня 2016 року його було виправдано за п.6 ч.2 ст.115 КК України за недоведеністю вчинення вказаного кримінального правопорушення, а за ч.3 ст.185 КК України його визнано винним і призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки і шість місяців, який ухвалено рахувати з 12 липня 2010 року, а також визнано призначене покарання відбутим.

Посилаючись на те, що строк відбування покарання за вчинений ним злочин закінчився 12 січня 2014 року, але фактично він незаконно утримувався під вартою до 29 січня 2016 року, внаслідок чого зазнав моральних страждань, а також його безпідставно було притягнуто до кримінальної відповідальності за тяжкий злочин умисне вбивство, тому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на свою користь моральну шкоду в сумі 556880 грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено за необґрунтованістю.

Вказане рішення суду представник позивача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі він, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не врахував обставини того, що ОСОБА_3 було засуджено лише за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, до позбавлення волі на три роки і шість місяців, в той час як він утримувався у слідчому ізоляторі пять з половиною років, ураховуючи, що за обвинуваченням у вчиненні умисного вбивства його було виправдано. Вказані обставини, на думку представника позивача, свідчать про заподіяння позивачу моральної шкоди, чого безпідставно не врахував суд, у звязку з чим позов підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 і його представника ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги, а також пояснення прокурора Мороз А.В. про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно протоколу про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, ОСОБА_3 12 липня 2010 року о 14-годині був затриманий за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а 16 липня 2010 року позивачу був обраний запобіжний захід у вигляді взяття під варту, що в подальшому продовжувався відповідно до постанов Тростянецького районного суду Сумської області від 16 липня 2010 року та від 10 вересня 2010 року (а.с. 56, 57, 58, 59).

Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 серпня 2012 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки.

Проте, ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 08 листопада 2012 року вказаний вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 серпня 2012 року щодо ОСОБА_3 було скасовано, а справу повернуто для організації проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід ОСОБА_3 було залишено у вигляді взяття під варту.

27 листопада 2012 року до єдиного реєстру судових розслідувань внесена кримінальна справа, порушена відносно ОСОБА_3 за ч.2 ст.115, ч.3 ст.187, ч.1 ст.185 КК України, а запобіжний захід у вигляді взяття під варту продовжувався відповідно до ухвали Тростянецького районного суду Сумської області від 30 січня 2013 року та ухвал Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 березня 2013 року, від 07 червня 2013 року та від 30 липня 2013 року (а.с. 61, 62-63, 64, 65).

Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19 вересня 2013 року виправдано ОСОБА_3 за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п.9 ч.2 ст.115 КК України, однак його було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Однак, ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 17 грудня 2013 року вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19 вересня 2013 року щодо ОСОБА_3 скасовано і призначено новий розгляд даного кримінального провадження у тому ж суді першої інстанції в іншому складі суду. Строк тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою в порядку застосованого до нього запобіжного заходу продовжено до 11 години 30 січня 2014 року.

В подальшому, ухвалами Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2014 року, від 14 березня 2014 року та від 13 травня 2014 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_3 було продовжено (а.с. 69).

Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 червня 2014 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115 КК України, та призначено йому остаточне покарання у виді 13 років позбавлення волі.

Але ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 28 липня 2015 року вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 червня 2014 року відносно ОСОБА_3 скасовано у звязку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неповнотою судового розгляду і призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суду. При цьому, запобіжний захід ОСОБА_3 залишено тримання під вартою.

Крім того, ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 14 серпня 2015 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 надіслано для розгляду до Лебединського районного суду Сумської області.

Під час розгляду вказаного кримінального провадження Лебединським районним судом Сумської області запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою був продовжений відповідно до ухвал суду від 09 вересня 2015 року, від 05 листопада 2015 року та від 29 грудня 2015 року (а.с. 70, 71).

Остаточно, вироком Лебединського районного суду Сумської області від 29 січня 2016 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки і шість місяців, а також ухвалено рахувати строк відбуття цього покарання з 12 липня 2010 року та вважати його відбутим. Запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 скасовано та звільнено його з-під варти в залі судового засідання.

Цим же вироком виправдано ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.6 ч.2 ст.115 КК України, в якому він обвинувачувався, за недоведеністю його вчинення (а.с. 4-10, 41-47).

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 31 серпня 2016 року вирок Лебединського районного суду Сумської області від 29 січня 2016 року стосовно ОСОБА_3 залишено без змін (а.с. 48-53).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що повної реабілітації ОСОБА_3 за всіма інкримінованими йому злочинами не відбулось, тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Виходячи з вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частинами 1 і 2 статті 1176 ЦК України, якою позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закону № 266/94-ВР), з урахуванням якої позивач також обґрунтовував свій позов, визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 2) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 3) закриття справи про адміністративне правопорушення (стаття 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Пунктом 5 ст. 3 цього Закону № 266/94-ВР встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин 5 і 6 ст. 4 вказаного Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з правилами частин 1 і 2 ст. 12 Закону розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Частинами 1 і 2 ст. 13 Закону України № 266/94-ВР передбачено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Пунктом 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», яке було затверджено наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131 на виконання пункту 3 Постанови Верховної Ради України від 1 грудня 1994 року N 267/94-ВР «Про введення в дію Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», передбачено, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає лише у випадку його повної реабілітації.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 повністю не реабілітовано, так як вироком Лебединського районного суду Сумської області від 29 січня 2016 року його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України і призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк три роки і шість місяців, хоча санкція вказаної частини статті КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до шести років.

Тому, зважаючи на те, що повної реабілітації позивача не відбулось (що підтверджується вироком Лебединського районного суду Сумської області від 29 січня 2016 року), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав, які б давали ОСОБА_3 право на відшкодування моральної шкоди, передбаченої Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» та ч. 1 ст. 1176 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач утримувався під вартою більший строк, ніж той, на який його було засуджено вироком суду, а також про те, що позивача було виправдано за обвинуваченням в умисному вбивстві, на думку колегії суддів, не можуть бути підставою для задоволення вимог позову на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» та ст. 1176 ЦК України, так як матеріалами справи доведено, що запобіжний захід у вигляді взяття під варту був обраний стосовно позивача за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, який йому продовжувався і остаточно вироком Лебединського районного суду Сумської області від 29 січня 2016 року він був засуджений за вказаний злочин, ураховуючи, що після предявлення йому 27 листопада 2012 року обвинувачення за ч.2 ст.115, ч.3 ст.187, ч.1 ст.185 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою був йому обраний за обвинуваченням у вчиненні сукупності вказаних злочинів, а не лише за умисне вбивство.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які слугували б підставою для зміни чи скасування законного і обґрунтованого рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1; 308; 314 ч.1 п.1; 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 квітня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -