Справа №589/5263/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1689/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Кононенко О. Ю.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на заочне рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 серпня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про розірвання договору підряду та стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

30 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, вимоги якого 05 липня 2017 року уточнила та обґрунтувала їх тим, що з відповідачкою 10 вересня 2014 року уклала договір підряду на виготовлення та встановлення віконних конструкцій у строк до 15 жовтня 2014 року з доставкою та встановленням. На виконання умов договору позивачка сплатила 19790 грн. передплати, проте, фізична особа підприємець ОСОБА_4 належним чином умови договору не виконала і поставила віконні конструкції на суму 8750 грн. тільки 25 листопада 2015 року, тобто, з порушенням договірних строків, а решту коштів у сумі 11040 грн. їй не повернула. За вказаних обставин, ОСОБА_3 просила розірвати договір, стягнути з відповідачки 11040 грн. попередньої оплати, 3% річних за користування коштами у сумі 732 грн. та 7896,17 грн. інфляційних збитків.

Заочним рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 серпня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Розірвано договір підряду № 2.98, укладений 10 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на корить ОСОБА_3 витрати на судовий збір в розмірі 551,20 грн.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість рішення, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині незадоволених вимог та ухвалити нове про їх задоволення у повному обсязі.

При цьому, позивачка зазначає, що відповідачка визнала як порушення строків виконання зобовязань, так і розмір неповернутої попередньої оплати у сумі 11040 грн., тому ці обставини доказуванню не підлягають. Проте, як вказано в апеляційній скарзі, місцевий суд, дійшовши вірного висновку про істотне порушення відповідачкою умов договору та про наявність підстав для його розірвання внаслідок прострочення виконання зобовязання, у порушення вимог ст. 852 ч. 2 ЦК України не повернув позивачці частину проведеної нею попередньої оплати за договором, яку заявниця апеляційної скарги вважає збитками. Також, позивачка в обґрунтування апеляційної скарги послалась на те, що відповідачка впродовж трьох років використовує частину неповернутого авансу, отримуючи від цього прибуток, а вона позбавлена можливості користуватись тими коштами, які, до того ж, знецінились через інфляцію, що є підставою для задоволення позовних вимог і в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, чого безпідставно не врахував суд першої інстанції.

В частині задоволених позовних вимог про розірвання договору рішення суду не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення передплати, суд першої інстанції вважав, що хоча відповідачка і не виконала умов договору в обумовлений сторонами строк, що є у її роботі істотним відступом від умов договору, внаслідок чого вказаний договір судом розірвано, однак, суд при цьому послався на те, що обраний позивачкою спосіб захисту свого права не передбачає повернення платежів, які були здійснені нею з метою виконання умов договору, тобто, суд вважав, що внаслідок сплати суми передплати у розмірі 11040 грн. зобовязання вже було виконане (ст. 653 ч. 4 ЦК України), а самим договором, як і законом, не передбачено повернення передплати у разі його розірвання. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума передплати (11040 грн.) відповідачкою вже використана за призначенням, а саме: виготовлено віконні конструкції згідно з умовами договору, які позивачка без наведення причин відмовилась приймати для встановлення.

До того ж, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з відповідачки 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції зазначив, що передбачена ст. 625 ч. 2 ЦК України відповідальність може бути застосована лише до грошових зобовязань, однак, у спірних правовідносинах у відповідачки не виникало обовязку сплачувати кошти позивачці, тобто, що грошові зобовязання між сторонами відсутні.

Також суд послався на передбачене ст. 10 ч. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» право ОСОБА_3 стягнути з відповідачки пеню за кожний день прострочення виконання зобовязання, яким вона не скористалась та на безпідставність вказівки позивачки на передбачене ст. 693 ЦК України її право на повернення передплати за вже придбаний товар, зазначаючи, що ця норма закону регулює відносини у сфері купівлі-продажу, а не побутового підряду, як у даному випадку.

Посилання позивачки на вимоги ст. 536 ЦК України місцевий суд вважав необґрунтованим, зазначивши, що вказана норма закону до спірних правовідносини не застосовується.

Проте, в повній мірі погодитись з такими висновками суду колегія суддів не може з наступних підстав.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що 10 вересня 2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (виконавець) та ОСОБА_3 (замовник) укладено договір № 2.98 про виготовлення віконних конструкцій, за умовами якого виконавець зобовязалась у строк до 15 жовтня 2014 року виготовити віконні конструкції згідно специфікації, доставити їх замовнику та установити у квартирі, а замовник зобовязалась прийняти виріб та оплатити за роботу (а.с. 4-8).

Умовами договору передбачені стандартні строки виготовлення (30-40 днів), можливість обумовлення фактичної дати готовності виробу залежно від завантаження виробництва, побажань замовника та святкових днів, строки установки виробу (від 1 до 5 днів) залежно від складності виробу, етапи та строки установки виробу з деревяним підвіконням, проте, фактична готовність виробу для доставки замовнику сторонами обумовлена не пізніше 15 жовтня 2014 року (п. 2).

Загальна вартість замовлення склала 24710 грн., сума передплати 17290 грн., а залишок 7420 грн. замовник мала заплатити в день підписання акта прийомки-передачі виробу (п. 3 договору).

Крім того, сторонами обумовлені їх права та обовязки (п. 4), вимоги до якості виробу та гарантійні зобовязання (п. 5), а також передбачено, що договір діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань (п. 6).

Додатком № 1 до договору сторонами була обумовлена специфікація віконних конструкцій, їх загальна вартість з урахуванням знижки 24710 грн. (25560 850) та вказані адреси, за якими мала здійснюватись установка вікон, а саме: у м. Шостка по вул. Прорізній, 11/72 підлягали встановленню два вікна, загальною вартістю 8750 грн., а по вул. К.Маркса, 80/35 чотири вікна, загальною вартістю 16810 грн. (а.с. 9-10).

На виконання умов договору ОСОБА_3 10 вересня 2017 року було сплачено 17290 грн. передплати (а.с. 11).

В подальшому, відповідачка своїх зобовязань у строк до 15 жовтня 2014 року не виконала, що нею не заперечується, виходячи з матеріалів справи, однак, за погодженням з позивачкою останній 25 листопада 2015 року були встановлені дві віконні конструкції по вул. Прорізній, 11/72 у м. Шостка, за що ОСОБА_3, тобто позивачка, сплатила того ж дня 2500 грн. у якості авансового платежу.

Матеріли справи не містять відповідного акта приймання-передачі замовлення 25 листопада 2015 року, однак, сплата 2500 грн. авансового платежу ОСОБА_3 підтверджується товарним чеком (а.с. 12).

Крім того, 27 листопада 2015 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 складено акт приймання-передачі товару, з якого вбачається, що вікно, двері та два підвіконня мали бути встановлені за адресою по вул. К.Маркса, 80/35 у м. Шостка, але цього не сталось і підпис ОСОБА_3 у акті відсутній.

Також у нижній частині цього ж акта від 27 листопада 2015 року зазначено, що за участі відповідачки та установників віконних конструкцій ОСОБА_5 і ОСОБА_6 за адресою по вул. К.Маркса, 80/35 у м. Шостка за попередньою домовленістю та в обумовлений час замовнику ОСОБА_3 були доставлені віконні конструкції у відповідності до специфікації, проте, замовниця без посилання на причини відмовилась від приймання та установки вікон (а.с. 26).

Отже, сторонами не заперечується, що всього позивачкою було сплачено відповідачці 19790 грн. в якості авансу за договором про виготовлення та встановлення віконних конструкцій, строк виконання якого відповідачкою порушено, проте умови договору стосовно виготовлення та встановлення частини віконних конструкцій на загальну суму 8750 грн. відповідачка виконала, хоча із істотним відступом від умов цього договору.

При цьому, невиконання простроченого зобовязання ОСОБА_4 визнала на суму 11040 грн., про що зазначено у її зверненні до позивачки (а.с. 13), однак вказані кошти вона відмовилась повертати позивачці, що вбачається з матеріалів справи.

Таким чином, спірними у даній цивільній справі є правовідносини щодо виконання договору побутового підряду, а предметом спору є частина суми сплаченого авансового платежу та передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальність за прострочення виконання грошового зобовязання у вигляді інфляційних втрат позивачки за час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Як зазначалось вище, розмір неповернутого авансового платежу (11040 грн.) не є спірним, проте, є спірними підстави для повернення цих коштів.

Надавши оцінку обставинам стосовно виконання сторонами спору умов укладеного договору, суд першої інстанції зробив висновок про наявність передбачених ч. 2 ст. 852 ЦК України підстав для розірвання договору про виготовлення та встановлення віконних конструкцій № 2.98 від 10 вересня 2014 року у звязку з істотними відступами від умов договору підряду з боку відповідачки.

Зазначене дає підстави вважати, що договірні правовідносини між сторонами припинились, а не виконаними залишились зобовязання, за якими попередньо позивачкою була сплачена сума авансу у розмірі 11040 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як передбачено ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобовязання, а виходячи з матеріалів даної справи у випадку не виконання зобовязання в частині.

Таким чином, оскаржуване рішення в частині незадоволених вимог про стягнення суми попередньої оплати підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 11040 грн. попередньої оплати (авансу) за договором.

Вирішуючи спір в частині вимог про стягнення з відповідачки інфляційних втрат та 3% річних, тобто, питання відповідальності фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 за порушення нею грошового зобовязання, про що йдеться у ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції також допустився помилки.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 ч. 1 ЦК України).

Крім того, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 865 ч. 1 ЦК України).

Відтак, договір підряду (побутового підряду) є складним зобовязанням, оскільки включає як права, так і обовязки кожної з його сторін (обовязок підрядника виконати певну роботу і право вимагати її оплати, а замовник має обовязок оплатити виконану роботу і право вимагати виконання обовязку підрядником).

Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (ст. 510 ч. 3 ЦК України).

Так як грошовим є будь-яке зобовязання зі сплати коштів, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку, тому грошовим є також і правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Зазначені вище висновки узгоджуються з висновками щодо застосування норм права, які викладені в постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року № 6-2168цс15, від 14 листопада 2011 року № 6-40цс11, які з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковими до застосування.

Таким чином, зобовязання за договором підряду (побутового підряду) з оплати вартості виконаних робіт, що також є ціною договору та його істотною умовою, є грошовим зобовязанням.

Крім того, слід зазначити, що ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І книги 5 ЦК України «Загальні положення про зобовязання», а відтак, поширює свою дію на всі зобовязання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, ураховуючи, що відповідачкою прострочено виконання взятого на себе зобовязання, а сплачений позивачкою аванс як на момент спливу строку виконання зобовязання 15 жовтня 2014 року, так і на день звернення ОСОБА_3 до суду 30 грудня 2016 року їй не повернутий, тому позовні вимоги про застосування до відповідачки передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальності за прострочення виконання грошового зобовязання підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині скасуванню.

Колегія суддів погоджується з визначеною ОСОБА_3 сумою 3% річних від простроченого боргу, яка розраховується відповідно до наступної формули: 11040 грн. * 3% : 365 днів у році * 807 днів прострочки за період з 15 жовтня 2014 року по 30 грудня 2016 року і становить 732 грн.

Інфляційні втрати, з урахуванням визначених величин індексів інфляції за спірний період за даними Державної служби статистики України, розраховуються за наступною формулою: добуток щомісячних індексів інфляції за спірний період (173,07) * 11040 грн. : 100% - 11040 грн. і складають 8066,93 грн.

Однак, ураховуючи, що ОСОБА_3 позовні вимоги в частині щодо розміру інфляційних втрат не збільшувались та складають 7896,17 грн., тому, приймаючи до уваги положення ст. 11 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню 7896,17 грн. інфляційних втрат, а також і 3% річних від простроченого боргу у сумі 732 грн., а всього 8628,17 грн.

За таких обставин, коли доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження на підставі норм матеріального права та з урахуванням матеріалів справи, які містять відповідні докази, тому заочне рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в тій частині вимог, які судом залишились без задоволення.

На підставі ст. 88 ч. 5 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні.

З матеріалів справи вбачається, що 05 липня 2017 року ОСОБА_3 доповнила позов вимогою про розірвання договору, проте, судовий збір за цю вимогу немайнового характеру у сумі 640 грн. не сплатила, а місцевий суд, задовольнивши цю вимогу, вирішив питання компенсації судового збору, виходячи зі сплачених позивачкою 551,20 грн. за вимогами майнового характеру, тобто, не достягнув з відповідачки на користь держави 88,80 грн. (640-551,20).

Отже, з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь держави слід стягнути 88,80 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Сплачений ОСОБА_3 та документально підтверджений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 606,32 грн. слід компенсувати їй за рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 88; 307 ч. 1 п. 2; 309 ч. 1 п.п. 1, 3, 4; 314 ч. 2; 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 серпня 2017 року у даній справі у частині незадоволених позовних вимог ОСОБА_3 скасувати та ухвалити нове рішення про їх задоволення.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 11040 грн. попередньої оплати за договором про виготовлення віконних конструкцій № 2.98 від 10 вересня 2014 року, 3% річних за користування коштами у сумі 732 грн. та 7896 грн. 17 коп. інфляційних втрат.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь держави 88 грн. 80 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 606 грн. 32 коп. в якості компенсації за сплачений судовий збір за розгляд справи в апеляційному суді.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -