Ухвала

іменем україни

26 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Карпенко С.О., Кафідової О.В.,

ПисаноїТ.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у період з 11 листопада 2011 року по 05 листопада 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, однак після розірвання шлюбу вони не припинили шлюбні стосунки та продовжували проживати однією сім'єю та вести спільне господарство до жовтня 2015 року.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних стосунках сторонами за спільні кошти було придбане наступне майно загальною вартістю 1 716 199 грн:

квартира АДРЕСА_1, вартістю 265 528 грн, на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 2012 року;

Ѕ частини квартири АДРЕСА_2, вартістю 229 106 грн, на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2013 року;

автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 135 160 грн;

автомобіль марки Hyundai і 10, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 189 300 грн;

будинок АДРЕСА_4, вартістю 897 105 грн, на підставі договору купівлі-продажу від 29 липня 2014 року.

Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив встановити факт проживання його та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 17 листопада 2013 року по жовтень 2015 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя майно, набуте під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а саме: будинок АДРЕСА_4, автомобіль марки Hyundai і 10, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2; виділити йому зі спільного сумісного майна та залишити за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1, автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, автомобіль марки Hyundai і 10, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, та Ѕ частини квартири АДРЕСА_2; виділити зі спільного сумісного майна та залишити у власності ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_4.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічними позовними вимогами, обґрунтовуючи їх тим, що фактично шлюбні стосунки між сторонами припинились у жовтні 2013 року та з цього часу вони припинили проживати однією сім'єю та вести спільне господарство. За час перебування у шлюбі ними було придбане наступне майно загальною вартістю 824 460 грн:

Ѕ частини квартири АДРЕСА_2, вартістю 230 000 грн на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2013 року, право власності на яку зареєстровано за нею;

квартира АДРЕСА_1, вартістю 270 000 грн на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 2012 року, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_3

автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 135 160 грн, придбаний частково за кредитні кошти, право власності на який зареєстроване за ОСОБА_3;

автомобіль марки Hyundai і 10, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, вартістю 189 300 грн, який ОСОБА_3 після розірвання шлюбу без її згоди відчужив, витративши грошові кошти на власні потреби.

Враховуючи наведене, просила поділити спільне майно подружжя, виділивши їй Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 та автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; виділити ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки Hyundai і 10, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, яким він розпорядився; визнати за нею право власності на автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію різниці вартості спільного майна подружжя у сумі 47 070 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року, частково задоволено позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Виділено ОСОБА_3 у власність квартиру АДРЕСА_1, вартістю 265 528 грн, та автомобіль «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 135 160 грн.

Виділено ОСОБА_4 у власність Ѕ частини квартири АДРЕСА_2, вартістю 229 106 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію різниці вартості належної їй частки у розмірі 85 791 грн.

У задоволенні решти позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 2011 року по 05 листопада 2013 року.

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними було придбане наступне майно:

квартира АДРЕСА_1, вартістю 265 528 грн, на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 2012 року;

Ѕ частини квартири АДРЕСА_2, вартістю 229 106 грн, на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2013 року;

автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 135 160 грн;

автомобіль марки Hyundai і 10, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, вартістю 189 300 грн.

Сторони не заперечували в судовому засіданні, що таке майно вони визнають спільним сумісним майном подружжя.

06 жовтня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу автомобіля, укладеного між ТОВ «Богдан-Авто Запоріжжя» та ОСОБА_3, останнім був придбаний автомобіль марки Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2. Частина коштів на придбання вказаного автомобіля була отримана ОСОБА_3 на підставі кредитного договору від 10 жовтня 2014 року, належне виконання умов якого було забезпечене порукою ОСОБА_4

Відповідно до довідки Територіального сервісного центру України в Запорізькій області від 23 лютого 2016 року та довідки Територіального сервісного центру України в Запорізькій області від 01 березня 2016 року, а також копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 29 травня 2015 року автомобіль марки Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 на підставі довідки-рахунку був перереєстрований на нового власника - ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первинного та зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, під час перебування у шлюбі сторони придбали Ѕ частини квартири АДРЕСА_2, квартиру АДРЕСА_1, автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, яке підлягає поділу в порядку ст. 70 СК України з присудженням відповідної компенсації.

Крім того, судами зазначено, що на час розгляду судом справи законність переоформлення права власності на автомобіль Hyundai і 10, 2014 року випуску, ОСОБА_3 не оспорена, хоча і є предметом досудового розслідування в межах кримінального провадження, в судовому порядку з вимогами про визнання недійсною угоди чи угод, на підставі яких ОСОБА_4 набула право власності на автомобіль не звертався, а питання щодо законності набуття права власності на цей автомобіль останньою не є предметом доказування.

Також суди звертали увагу на те, що поділу підлягає майно придбане подружжям за час перебування у шлюбі та наявне на момент поділу,а оскільки автомобіль марки Hyundai і 10, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, було відчужено ОСОБА_3 у 2014 році, а отже відсутній в натурі та не може враховуватись при поділі майна подружжя.

При цьому судами зазначено, що ОСОБА_3 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сторони після розірвання шлюбу перебували у фактичних шлюбних відносинах та у вищевказаний період саме за спільні кошти було придбано будинок АДРЕСА_4, а отже підстави для задоволення позову щодо встановлення фату проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу після його розірвання і до жовтня 2015 року, а також визнання спільною сумісною власністю вказаний будинок, що придбаний ОСОБА_4 після розірвання шлюбу, відсутні.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може повністю погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-2253цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Відмовляючи у задоволенні первинного позову в частині встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання спільною сумісною власністю подружжя будинок АДРЕСА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_3 не надано доказів спільного проживання сторін після розірвання шлюбу, а його згода на придбання ОСОБА_4 зазначеного будинку не може свідчити про перебування осіб у фактичних шлюбних стосунках та придбання будинку у спільну сумісну власність, оскільки з пояснень нотаріуса та результатів вивчення паспортів сторін вбачається, що на час укладення як попереднього, так і основного договору сторони не повідомили нотаріуса про те, що шлюб між ними розірвано, відповідного рішення суду не надали, а в паспортах були відсутні відмітки про розірвання шлюбу.

Заперечуючи проти первинного позову та мотивуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_4 зазначала, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено у жовтні 2013 року, а після розірвання шлюбу у листопаді 2013 року вони не проживали разом та не вели спільного господарства. Вказувала на те, що ОСОБА_3 надавав згоду на придбання будинку за спільні кошти лише у зв'язку із відсутністю у її паспорті відмітки про розірвання шлюбу.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК України). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності СК України.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 16 листопада 2013 року, при цьому згода на придбання спірного будинку надавалась ОСОБА_3 29 липня 2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Доказів того, що ОСОБА_4 за весь період, з моменту набрання рішенням законної сили та до моменту укладання договору купівлі-продажу, була позбавлена можливості звернутись до органів РАЦС матеріали справи не містять.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволення позову в частині встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання спільною сумісною власністю подружжя будинок АДРЕСА_4, суд першої інстанції допустився однобічності в дослідженні доказів, вищезазначеного не врахував, не сприяв повному та всебічному розгляду справи не оцінив доказіву їх сукупності, не зазначив норм права, якими керувався під час ухвалення вказаного рішення.

При цьому не звернув увагу на те, що у 2014 році ОСОБА_3 отримав кредитні кошти, на які частково було придбано автомобіль Hyundai і 10, 2014 року випуску для користування ОСОБА_4, що не заперечувалось останньою. Крім того, ОСОБА_3 був зареєстрований у будинку АДРЕСА_4 з 23 вересня 2014 року.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не врахувавши доводів апеляційної скарги, не надавши їм жодної оцінки та не вмотивувавши відмову відхилення апеляційної скарги, залишив без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: С.О. Карпенко

О.В. Кафідова

Т.О. Писана

І.М. Фаловська