Справа № 236/3344/17
Номер провадження 2-о/236/384/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2017 м. Лиман

Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Саржевської І.В.

за участю секретаря Білоус Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Лиман цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Лиманський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті особи в певний час,

В С Т А Н О В И В :

15.11.2017 року заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті в певний час її матері, посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року, внаслідок хронічної судинно-серцевої недостатності померла її матір ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, заявник отримала лікарське свідоцтво про смерть № 336 від 31.10.2016 року, яке було видане КУ " Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Донецька " Амбулаторія № 6 та свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_5, видане Пролетарським відділом ЗАГС м. Донецька Державної Палати Міністерства юстиції ДНР. 14.11.2017 року ОСОБА_1 було відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_2, оскільки заявником для підтвердження факту смерті пред'явлені документи, які є недійсними на території України. Встановлення факту смерті їй необхідно з метою подальшої реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану смерті її чоловіка та отримання свідоцтва про смерть.

Заявник ОСОБА_1, в судове засідання не прибула, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності на заявлених вимогах наполягає просить їх задовольнити..

Заінтересована особа: Лиманський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, який належним чином повідомлений про дату час і місце розгляду справи, на електрону адресу суду направив заяву, якою просив справу розглянути у відсутності їх представника.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого 03.11.1972 року Пролетарським ю/б ЗАГС м. Донецька батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 6).

Відповідно до копії паспорта серії НОМЕР_3, виданого 17.06.1999 року Пролетарським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області, ОСОБА_2, яка народилась м. Нова Ляля Свердловської області, була зареєстрована та проживала: АДРЕСА_2 - є громадянкою України (а.с.6-7).

Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 336 від ІНФОРМАЦІЯ_5 року, яке було видане КУ " Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Донецька" Амбулаторія № 6, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала в АДРЕСА_3, померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого ІНФОРМАЦІЯ_5 року Пролетарським відділом ЗАГС м. Донецька Державної Палати Міністерства юстиції ДНР ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилась в м. Нова Ляля Свердловської області померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року у віці 68 років, актовий запис про смерть № 1098(а.с. 9).

Із відмови у проведенні державної реєстрації смерті від 14.11.2017 року за № 2454/15.37-94 наданої на ім'я ОСОБА_1 В.о. начальника Лиманського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області вбачається, що свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_5 року отримане на території, не підконтрольній Уряду України є недійсним і не створює правових наслідків, його неможливо прийняти як документ, що підтверджує факт смерті (а.с.10).

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VI державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Згідно з п. 1 ст. 234 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до положень п. 5 ч. 2 цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В основу порядку розгляду справ окремого провадження закладені загальні правила позовного провадження. Оскільки справи окремого провадження мають суттєву специфіку, то провадження у цих справах становлять певний синтез загальних правил цивільного судочинства, правил, які властиві окремому провадженню в цілому, а також правил, які властиві виключно певній категорії справ. Тобто специфіка провадження у кожній категорії справ окремо регулюється шляхом встановлення до загального порядку розгляду справ окремих процесуальних винятків та доповнень.

У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Законом України від 04.02.2016 р. № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», що набув чинності 21.02.2016 року, Цивільний процесуальний кодекс України доповнений ст. 257-1, якою визначені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України.

ОСОБА_1 звернулась із даною заявою 15.11.2017 року, отже стаття 257-1 ЦПК України підлягає застосуванню при розгляді заяви.

Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» чітко закріплено, що тимчасово окупованою територією України є Автономна Республіка Крим та м. Севастополь.

Натомість постановою Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та Постанови Верховної Ради України №252-VIII від 17.03.2015 року (згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови. Місто Донецьк віднесено до населених пунктів, у яких тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, а, відтак, і до тих, які визнано тимчасово окупованими територіями.

Враховуючи те, що норми статті 257-1 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Цей нормативно-правовий акт містить чіткий перелік населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження, що фактично і зумовлює необхідність застосування передбаченого статтею 257-1 ЦПК України порядку встановлення фактів народження або смерті.

Згідно статей 3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Переміщені всередині країни особи є громадянами своєї держави і мають широке коло громадських, політичних, екологічних, соціальних і культурних прав.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщена особа має права, визначені Конституцією України та законами України. Зокрема, на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування.

Відповідно до принципу 20 Керівних принципів з питання про переміщення осіб всередині країни, які були розроблені та прийняті в 1998 році за дорученням Генеральної Асамблеї ООН та Комісії з прав людини, кожна людина, де б вона не знаходилась має право на визнання її правосуб'єктності. Для забезпечення цього права особам, які переміщені всередині країни відповідні органи влади надають всі документи, які необхідні для поваги і здійснення їхніх законних прав, як-то паспорти, посвідчення особи, свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб і свідоцтва про смерть.Органи влади сприяють, зокрема, у видачі нових документів або заміні документів, втрачених під час переміщень, без будь-яких необґрунтованих умов, як-то вимога повернення на місце звичайного проживання для отримання цих та інших необхідних документів.

Згідно із ст. 258 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

У заяві ОСОБА_6 зазначає, що встановлення у судовому порядку факту смерті її чоловіка має юридичне значення, оскільки орган державної реєстрації актів цивільного стану на підконтрольній території України проведе відповідний запис про його смерть на підставі рішення суду та видасть свідоцтво про смерть.

Питання щодо можливості використання, як доказів у справі про встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58,59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 59 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 257-1 ЦПК України.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_1, як дочка померлої особи має право звернутись із даною заявою. Факт смерті ОСОБА_2 підтверджений лікарським свідоцтвом про смерть, свідоцтвом про смерть. Встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявниця не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт смерті матері, що має юридичне значення, отже є всі підстави для задоволення заяви та встановлення факту смерті ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року в місті Донецьку.

Керуючись ст. 212- 215, 218, 256, 257-1, 259, 367 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи в певний час - задовольнити повністю.

Встановити факт, що ОСОБА_2, уродженка м. Нова Ляля Свердловської області, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року, громадянка України, яка проживала в АДРЕСА_4, померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року в місті Донецьку Донецької області, смерть настала внаслідок хронічної судинно-серцевої недостатності

Рішення підлягає негайному виконанню.

Копію рішення невідкладно направити до Лиманського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Краснолиманський міський суд шляхом подачі в Апеляційний суд Донецької області апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений у нарадчій кімнаті та підписаний суддею 17 листопада 2017 року.

Суддя -