Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Гримич М.К., Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до кредитної спілки «Спілка Пенсіонерів України» в особі філії «Запорізька обласна «Кредитна спілка «Спілка Пенсіонерів України», третя особа: ОСОБА_6, про усунення перешкод в розпорядженні майном шляхом припинення заборони відчуження та визнання зобов'язання припиненим, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року,

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від 27 червня 2008 року, укладеним між філією «Запорізька обласна» кредитної спілки «Спілка пенсіонерів України» та ОСОБА_6, остання отримала кредит у розмірі 230 000 грн на умовах, визначених договором, строком повернення 27 червня 2009 року.

Виконання умов указаного кредитного договору забезпечено договором іпотеки від 27 червня 2008 року, укладеним між кредитною спілкою «Спілка пенсіонерів України» (далі - КС «Спілка пенсіонерів України») та ОСОБА_4 та ОСОБА_5, за умовами якого останні передали в іпотеку належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1.

Неналежне виконання ОСОБА_6 умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості у розмірі 395 949,66 грн, яка стягнута з останньої на підставі рішення Шевченківського районного суду

м. Запоріжжя від 12 вересня 2011 року. Рішення набрало законної сили.

Зазначала, що заборона відчуження належної позивачам на праві власності квартири перешкоджає їм у розпорядженні власністю.

Ураховуючи наведене, просили визнати договір іпотеки припиненим, усунути перешкоди в розпорядженні квартирою, шляхом припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, зобов'язати відповідача припинити обтяження - заборону відчуження нерухомого майна.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Визнано договір іпотеки, укладений між кредитною спілкою «Спілка пенсіонерів України» та ОСОБА_4, ОСОБА_5 припиненим.

Усунуто перешкоди в розпорядженні квартирою АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4, ОСОБА_5, шляхом припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, накладеного приватним нотаріусом Журавльовим Д.В. на підставі договору іпотеки від 27 червня 2008 року. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилено, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого

2016 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року апеляційну скаргу КС «Спілка пенсіонерів України» задоволено. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із відсутності правових підстав для припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, визнання договору іпотеки припиненим, зобов'язання кредитної спілки припинити обтяження нерухомого майна.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Апеляційним судом установлено, що 27 червня 2008 року між філією «Запорізька обласна» кредитної спілки «Спілка пенсіонерів України» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 230 000 грн на умовах, визначених договором, строком повернення 27 червня 2009 року.

Згідно п. 6.1. вказаного кредитного договору він діє до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором.

У рахунок виконання зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором, 27 червня 2008 року між КС «Спілка пенсіонерів України» і ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за яким останні передали в іпотеку кредитній спілці належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно п.2.1 договору іпотеки, іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником кожного і всіх його боргових зобов'язань за кредитним договором, що укладений 27 червня 2008 року у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, що укладені та будуть укладені в майбутньому.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2011 року з ОСОБА_6 на користь КС «Спілка пенсіонерів України» стягнуто заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 395 949,66 грн, у задоволені вимог до ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Наведене рішення перебуває на примусовому виконанні.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4, ОСОБА_5 посилались на те, що після ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2011 року про стягнення кредитної заборгованості з основного боржника та відмову у задоволенні позову до майнових поручителів, вичерпався строк позовної давності на можливі вимоги до останніх. У зв'язку з ухваленням судового рішення про стягнення заборгованості по кредитному договору з основного боржника, яке знаходиться на примусовому виконанні та закінчення строку дії кредитного договору, строк дії іпотечного договору закінчився, обтяження припинилось. Оскільки за наявності судового рішення, яким заставодержателю КС «Спілка пенсіонерів України» відмовлено в позові до майнових поручителів ОСОБА_5 та ОСОБА_4, кредитор у встановлений строк вимоги до майнових поручителів не пред'явив, то обтяження за договором іпотеки є припиненим на підставі

ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Спірні правовідносини у даній справі виникли з договору іпотеки.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою зобов'язання, зіставляють із підставами для припинення права іпотеки. Однак, при цьому слід ураховувати, що відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які охоронні зобов'язання, які випливають з основного зобов'язання, не повинні припиняти дію зобов'язань, які забезпечують основне зобов'язання, яке залишилось невиконаним.

Змістом частин першої, другої ст. 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

За змістом ст. 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у ст. 593 ЦК України.

Підстави припинення іпотеки передбачено ст. 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що сам факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником.

Таким чином, слід дійти висновку, що саме по собі ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості за основним зобов'язанням та відмову у стягненні цієї заборгованості з майнових поручителів, не тягне за собою припинення зобов'язання, укладеного для забезпечення виконання кредитного договору боржником.

Сам факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником.

Оскільки зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), то у кредитора за договором залишається право вимоги до боржника, а боржник не звільняється від обов'язку розрахуватися з кредитом, відповідне право вимоги залишається навіть після спливу строку договору.

Вищенаведене узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі

№6-153цс14, від 23 вересня 2015 року у справі №6-213цс15, які, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

З аналізу положень ст. 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв'язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, можна дійти висновку, що якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-786цс17, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

З урахуванням наведених норм вбачаються необґрунтованими доводи касаційної скарги позивачів щодо припинення іпотеки з підстав пропуску строку позовної давності для вимог до майнових поручителів, закінчення строку дії кредитного договору та не пред'явлення у визначений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк вимоги до майнових поручителів, а також наявності судового рішення про стягнення заборгованості по кредитному договору з основного боржника, яке знаходиться на примусовому виконанні.

Правових підстав припинення іпотеки, визначених ст. 17 Закону України «Про іпотеку» позивачами не наведено, доказів на підтвердження припинення іпотеки матеріали справи не містять.

Стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання.

Наявність судового рішення, яким стягнута заборгованість за кредитним договором та яке не виконано, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання суми шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Встановивши, що зобов`язання за кредитним договором не припинені, зобов`язання боржника за ним не виконані, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2011 року про стягнення заборгованості по кредитному договору з основного боржника знаходиться на примусовому виконанні в органі державної виконавчої служби, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до умов кредитного договору, договору іпотеки та вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку», іпотека за належно укладеним і нотаріально посвідченим договором іпотеки від 27 червня 2008 року є чинною та правові підстави для визнання її припиненою відсутні.

При вирішенні даної справи судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судома апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Кафідова