Справа № 133/1806/16-ц Провадження № 22-ц/772/1024/2017Головуючий в суді першої інстанції Сєчко В. Л.
Категорія 54 Доповідач Рибчинський В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого: Рибчинського В.П.,

суддів: Голоти Л.О., Зайцева А.Ю.,

при секретарі: Топольській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони №9 про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу ,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернулася з позовом до Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони №9 про поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, стягнення моральної та матеріальної шкоди, виплатити коштів за лікарняними листами.

Свої вимоги мотивувала тим, що 18 квітня 2006 року, відповідно до наказу № 5, вона була прийнята на посаду інженера охорони праці, за суміщенням інспектор відділу кадрів, секретар в Козятинську районну міжколгоспну будівельну пересувну механізовану колону.

20 червня 2016 року наказами № 48 та № 49 від 20.06. 2016 року її було звільнено із займаних посад.

Вважаючи зазначені накази незаконними, просила, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог:

- поновити її на посаді інженера з охорони праці за суміщенням інспектора відділу кадрів, секретаря Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони №9;

- стягнути з Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони №9 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони №9 на її користь моральну шкоду в розмірі 25000 грн.;

- повернути їй кошти , які були незаконно зняті з неї Козятинською районною міжколгоспною будівельною пересувною механізованою колоною №9 за виклик спеціаліста по відкриттю сейфів;

- виплатити їй кошти за лікарняними листами;

- відшкодувати матеріальну шкоду понесену нею на лікування в зв'язку з звільненням;

- витребувати у відповідача її особисті речі.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони №9 про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просила його скасувати та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 18.04.2006 року позивач ОСОБА_2 працювала на посаді інженера охорони праці, по сумісництву відділ кадрів, секретар в Козятинській ПМК-9, відповідно до наказу №5 від 18.04.2006 (а.с.88) .

На підставі наказу №48 від 20.06.2016, ОСОБА_2 було звільнено з посади інженера з охорони праці і по суміщенню - інспектора відділу кадрів та секретаря Козятинської районної міжколгоспної будівельної ПМК-9 на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України.

Зазначений наказ викладено в новій редакції згідно наказу №49 від 20.06.2016 року, де зазначено, що ОСОБА_2 звільнено з посади інженера з охорони праці і по суміщенню-інспектора відділу кадрів та секретаря на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 26.05.2016 року, а також 09.06.2016 року, 10.06.2016 року, 13.06.2016 року, 14.06.2016 року, 15.06.2016 року, 16.06.2016 року, 17.06.2016 року та 20.06.2016 року (а.с.38). Підставою звільнення ОСОБА_2 послужили акти про відсутність працівника на роботі та доповідні записки заступника в.о. керівника Козятинської міжколгоспної будівельної ПМК-9 ОСОБА_3 від 26.05.2016 року, 09.06.2016 року, 20.06.2016 року, 13.06.2016 року, 14.06.2016 року, 15.06.2016 року, 16.06.2016 року, 17.06.2016 року та 20.06.2016 року (а.с.39-47,48-56).

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що під час звільнення позивачки не було допущено порушень трудового законодавства, при цьому застосував до спірних правовідносин строки позовної давності.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільних справах» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, суд першої інстанції, зазначаючи, що позов не доведено не вправі був застосовувати до спірних правовідносин строки позовної давності, що свідчить про порушення ним норм процесуального права, та є підставою в силу вимог ст.309 ЦПК України для скасування оскаржуваного рішення суду.

Разом з тим, що стосується позовних вимог про поновлення на роботі, слід зазначити наступне.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, необхідно з'ясувати причини такої відсутності.

Поважними причинами відсутності на робочому місці визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Як зазначалось вище, ОСОБА_2 було звільнено з посади інженера з охорони праці і по суміщенню-інспектора відділу кадрів та секретаря на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 26.05.2016 року, а також 09.06.2016 року, 10.06.2016 року, 13.06.2016 року, 14.06.2016 року, 15.06.2016 року, 16.06.2016 року, 17.06.2016 року та 20.06.2016 року.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що згідно акту про відсутність працівника на роботі від 26 травня 2016 року, ОСОБА_2 була відсутня на роботі з 10:00 год. (а.с. 39).

Наказом №10 від 10.02.2016 року працівника підприємства ОСОБА_2 переведено на неповний робочий день , а саме 4-х годинний з повним робочим тижнем (а.с.67).

Відповідно до наказу №1 від 05 січня 2016 року початок роботи на підприємстві встановлений з 8:00 год. (а.с.86).

Таким чином, станом на 26.05.2016 року робочий час позивача був встановлений з 8:00 год. до 12:00 год., а тому, враховуючи, що в акті від 26 травня 2016 року зазначена відсутність ОСОБА_2 на робочому місці з 10:00 год., тобто менше трьох годин протягом робочого часу, зазначене не є підставою для звільнення позивача на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Разом з тим, 09.06.2016 року, 10.06.2016 року, 13.06.2016 року, 14.06.2016 року, 15.06.2016 року, 16.06.2016 року, 17.06.2016 року ОСОБА_2 перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серія АГУ №552334 (а.с. 12) та відповідним листом КП "Козятинська центральна районна лікарня Вінницької обласної ради" (а.с. 99а).

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_2 була відсутня у перелічені дні на робочому місці з поважних причин, а тому відповідач не вправі був звільнити її на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги в частині поновлення позивачки на посаді інженера з охорони праці за суміщенням інспектора з відділу кадрів та секретаря Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони №9 є обґрунтованими.

Поряд з цим при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір , одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

З довідки про доходи (а.с. 87) слідує, що середньоденна заробітна плата позивачки ОСОБА_2 становила 32 грн. 81 коп..

За період з 20 червня 2016 року (день звільнення) по 3 травня 2017 року (день ухвалення судового рішення) розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 7152,58 грн. (218- робочих днів помножити на 32,81- середньоденна заробітна плата дорівнює 7152,58 грн.)

Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди (ст. 1, частини 1, 2, 4, 4 ст. 43 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України зазначені права захищаються судом.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Суд першої інстанції застосовуючи строки давності взяв до уваги акт від 21 червня 2016 року в якому зазначено, що ОСОБА_2 було ознайомлено з наказами про її звільнення (а.с. 57), вказавши в своєму рішенні, що ОСОБА_2 пропустила строк звернення до суду і не надала суду доказів поважності причин їх пропуску.

Однак з тим висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів Апеляційного суду, оскільки початок перебігу строку звернення до суду настає з моменту вручення працівнику наказу про його звільнення чи вручення йому трудової книжки. Даних які б свідчили про вручення ОСОБА_2 наказу про її звільнення чи вручення їй трудової книжки суду не надано. Крім того 07 липня 2016 року на адресу відповідача було направлено адвокатський запит в якому ставиться вимога про надання інформації щодо звільнення ОСОБА_2 із займаної посади в ПМК -9 та належним чином завіреної копії наказу про її звільнення.

На адвокатський запит відповідач копії наказу № 49 від 20 червня 2016 року на підставі якого, як стверджується представниками ПМК , було звільнено ОСОБА_2, надано не було. Зазначений наказ було направлено до суду першої інстанції лише 28.09.2016 року разом з запереченнями на позовну заяву (а.с.38), тому строк на звернення до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі ОСОБА_2 пропущено не було.

В позовній заяві позивачкою також ставляться вимоги про стягнення з відповідача 25000 гривень заподіяної моральної шкоди , посилаючись на порушення її законних прав, що призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Пунктами 3, 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення права так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Оскільки ОСОБА_2 звільнено незаконно, їй на протязі тривалого часу не виплачувалась заробітна плата, вона докладала зусиль для відновлення порушеного права, було втрачено її звичний спосіб життя, тому варто зробити висновок про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування заподіяної моральної шкоди в сумі 1500 гривень , а саме від обсягу перенесених душевних страждань.

У задоволенні решти позовних вимог колегія суддів відмовляє з таких підстав:

- вимога про повернення безпідставно знятих коштів заявлена не у спосіб визначений КЗпП України.

- вимога про відшкодування матеріальної шкоди понесеною на лікування є недоведеною оскільки не доведений сам факт заподіяння цієї шкоди та наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою та діями відповідачів.

- вимога про витребування особистих речей є недоведеною в частині належності зазначених речей позивачці та знаходження їх на час розгляду справи у відповідача.

Разом з тим, також не підлягають задоволенню і вимоги щодо виплати коштів за лікарняними листами, оскільки як встановлено в судовому засіданні , лікарняні листи знаходяться у позивачки, що не позбавляє її права подати лікарняні листи на підприємство, а у разі порушення її прав у подальшому звернутися з вимогами про їх захист до суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Визнати незаконним наказ № 49 від 20 червня 2016 року, та поновити ОСОБА_2 на посаді інженера з охорони праці і по суміщенню інспектора відділу кадрів та секретаря Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони № 9;

Стягнути з Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони № 9 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.06.2016 року по 03.05.2017 року в сумі 7152,58 грн.;

Стягнути з Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони №9 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 1500 грн.;

Стягнути з Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони № 9 на користь держави Україна судовий збір в розмірі 1102,4 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ В.П. Рибчинський

Судді: /підпис/ А.Ю. Зайцев

/підпис/ Л.О. Голота

Згідно із оригіналом

Головуючий: В.П. Рибчинський