Номер провадження 2/201/2639/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська у складі: головуючого - судді Ходаківського М.П.,

секретаря судового засідання - Пісчанської Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,-

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) звернулася до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська із вищенаведеним позовом до ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2.) про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

У поданому позові ОСОБА_1 з урахуванням уточнень просить стягнути на її корить із ОСОБА_2додаткові витрати за період 2016-2017 роки на утримання доньки сторін ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 27 590,04 грн.

В обґрунтування доводів позову ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач є батьком її малолітньої доньки, відповідач є платником аліментів на її утримання, проте у 2016-2017 роках позивачем було понесено додаткові витрати на утримання доньки, у яких відповідач також має приймати участь.

Позивач надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити; просила справу розглянути за її відсутності.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином на підставі ч. 5 ст. 76 ЦПК України, відповідно до якої вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. Дані обставини підтверджується розпискою представника відповідача про ознайомлення із датою та часом призначеного судового засідання (а.с. 45).

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 є платником аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання їхньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 34, 35).

ОСОБА_1 19 червня 2017 року було сплачено на рахунок ТОВ «Гала-Тур» 12 210,00 грн. на виконання умов договору-доручення № 27/Т щодо туристичної поїздки позивача разом із донькою ОСОБА_3 до міста Одеси у період з 24 липня 2017 року по 01 серпня 2017 року (а.с. 4-10, 11). Вартість проїзду малолітньої ОСОБА_3 коштувало позивачу 464,40 грн. (а.с. 12).

З довідки ГО «Танцювально-спортивний клуб «Гармонія» № 05/24-01 від 14 травня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 було сплачено благодійний внесок за свою доньку ОСОБА_3, яка займається в гуртку сучасних танців ГО «Танцювально-спортивний клуб «Гармонія», з вересня 2016 року по травень 2017 року у розмірі 5 490,00 (а.с. 22).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст. 57, 58, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст. 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов'язані обидва з батьків, незалежно від того з ким із них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України ґрунтується на принципі рівності прав й обов'язків обох батьків.

Приймаючи до уваги викладене та вирішуючи позовні вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача додаткових витрат на утримання їхньої доньки, суд вважає за можливе частково їх задовольнити та стягнути із відповідача на користь позивача 3 284,70 грн., які складаються з витрат на відпочинок дитини у місті Одеса у період з 24 липня 2017 року по 01 серпня 2017 року, а також витрат на проїзд до міста відпочинку.

При цьому суд ураховує, що 12 210,00 грн. позивачем було сплачено за відпочинок не тільки дитини, а і її самої, оскільки доньку сторін на відпочинок супроводжувала саме матір. Крім того, участь у додаткових витратах на утримання дитини у відповідності до положень ст. 185 СК України мають нести обидва батьки, у зв'язку із чим судом наступним чином визначено розмір додаткових витрат, які підлягають стягненню із відповідача на користь позивача: 12 210,00 грн. (вартість путівки) : 2 (дві особи, які відпочивали за путівкою) : 2 (обидва батьки) = 3 052,50 грн.; 464,40 грн. (вартість проїзних документів дитини) : 2 (обидва батьки) = 232,20 грн.; 3 052,50 грн. + 232,20 грн. = 3 284,70 грн.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, які полягають у витратах на розвиток танцювальних здібностей дитини, суд не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на те, що на підтвердження їх понесення позивачем надано довідку про сплату нею благодійного внеску до ГО «Танцювально-спортивний клуб «Гармонія», яку відвідує дитина сторін, в той час як благодійний внесок є добровільним волевиявленням особи, а не платою за надання послуг, тобто позивач добровільно здійснила сплату благодійного внеску, самостійно визначивши його розмір, оскільки відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» благодійна діяльність - добровільна особиста та/або майнова допомога. Відповідно до п. 3 Порядку отримання благодійних (добровільних) внесків і пожертв від юридичних та фізичних осіб бюджетними установами і закладами освіти, охорони здоров'я, соціального захисту, культури, науки, спорту та фізичного виховання для потреб їх фінансування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1222 від 04 серпня 2000 року, благодійні внески не можуть заміняти плату за надання установами і закладами платних послуг за переліками, визначеними в установленому порядку.

Ураховуючи зазначене, вбачається, що такі витрати позивач може здійснювати або ні, оскільки останні є добровільними і вчиняються за її власним переконанням, і такі витрати не можуть бути покладені на відповідача навіть частково, оскільки можуть здійснені ним також добровільно, через те, що здійснення таких витрат є правом особи, а не обов'язком.

Щодо додаткових витрат, які полягають у витратах на фонди школи, суд також вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині у зв'язку із їхнім не доведенням, оскільки надані на їхнє підтвердження відомості (а.с. 13-21) не є належними доказами: з цих документів неможливо встановити ким ці документи були видані, яким чином здійснено нарахування, а також факт сплати позивачем відповідних коштів.

Суд звертає увагу, що в уточненій позовній заяві позивачем зазначено, що додаткові витрати на утримання ОСОБА_3 також складають витрати на їжу та предмети гігієни, хоча такі витрати не є додатковими у розумінні Сімейного кодексу України та на них відповідачем сплачуються аліменти, а витрати на лікування доньки ОСОБА_1 не підтверджує медичними довідками, рецептами лікаря з відповідними рекомендаціями, а також не зазначає їхнього розміру.

Оцінюючі всі докази досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності, та приймаючи до уваги приписи законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 84, 180-182, 183 СК України, ст. ст. 10, 60, 130, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитинизадовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, додаткові витрати на утримання їхньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 3 284 (три тисячі двісті вісімдесят чотири) грн. 70 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.П. Ходаківський