Справа № 461/2607/17 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/4568/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 30 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Галицького відділу державної виконавчої служби м.Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Управління державної казначейської служби України у Галицькому районі міста Львова Львівської області про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 30 травня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівські області, шляхом безспірного списання коштів з рахунку Управління Державної казначейської служби України у Галицькому районі м. Львова Львівської області, на користь ОСОБА_3 майнову шкоду у розмірі 1015,50 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду змінити в частині розміру моральної шкоди, та стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Зазначає, що рішеннями, діями та бездіяльністю державного виконавця Галицького відділу Державної виконавчої служби м. Львова ОСОБА_4, їй завдано майнової та моральної шкоди. Вказує, що їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у 10 000 грн. Розмір моральної шкоди обґрунтовує тим, що незаконне рішення державного виконавця, протиправна бездіяльність вплинули на її нормальні життєві звязки. Вона була вимушена направляти власні зусилля, витрачати власні кошті та час на поновлення свого порушеного права.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 57-59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; докази є належними та допустимими.

Встановлено, що сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно роз'яснень п. 28 постанови №6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ч.2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2005 року.

З матеріалів справи вбачається, що 5 вересня 2016 року Галицьким ВДВС м. Львова винесено постанову про стягнення на користь Галицької районної адміністрації Львівської міської ради суми штрафу у розмірі 136,00 грн. за постановою Адміністративної комісії Галицької РА ЛМР №2 140 від 21 липня 2016 року.

19 вересня 2016 року державний виконавець в межах цього виконавчого провадження виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. За змістом вказаної постанови державний виконавець з метою забезпечення виконання виконавчого документа наклав арешт на все майно боржника та оголосив заборону на його відчуження у межах суми звернення стягнення: 136 грн.

4 жовтня 2016 року державний виконавець виніс постанову про розшук майна боржника, згідно якої державний виконавець оголосив розшук раніше арештованого транспортного засобу, а саме: автомобіля марки ГАЗ 3110 2445; 1999 року випуску; колір білий; № двигуна 40200МХ0072908; № кузова Х0254966; державний реєстраційний знак: ВС 7961 ЕІ, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Даною постановою було вирішено затримати вказаний транспортний засіб, вилучити державні номерні знаки, технічний паспорт та ключі.

Галицьким ВДВС м. Львів надіслано до відділу превентивної діяльності Головного управління національної поліції у Львівській області копію даної постанови для її виконання.

У відповідності до витягу із системи «РУБІЖ» належний ОСОБА_3І, транспортний засіб було оголошено в розшук 18 жовтня 2016 року за постановою державного виконавця Галицького ВДВС м. Львів ОСОБА_4 від 4 жовтня 2016 року в межах виконавчого провадження № 52111114.

26 жовтня 2016 року працівниками Управління патрульної поліції м. Львова здійснено огляд та тимчасове затримання транспортного засобу шляхом доставлення для зберігання на спеціальний майданчик, що зафіксовано актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 26 жовтня 2016 року.

Є встановленим, що постановою Галицького районного суду м. Львова від 24 лютого 2017 року, визнано дії державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львова в межах виконавчого провадження № 52111114 протиправними; визнано протиправною та скасовано постанову державного про відкриття виконавчого провадження № 52111114 від 5 вересня 2016 року; визнано протиправною та скасовано постанову про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 вересня 2016 року; визнано протиправною та скасовано постанову про розшук майна боржника від 4 жовтня 2016 року.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст.22 цього Кодексу особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

При цьому, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі та майну громадянину, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

В обґрунтування вимог про стягнення майнової шкоди, позивач зазначила, що сплативши за послуги зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику (стоянці) та виконавши постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника виконавчого збору та про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, понесла майнові витрати у розмірі: 1 015,50 грн., з яких: 720 грн. - послуги зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику (стоянці); 136 грн. - штраф; 13,60 грн. - виконавчий збір; 128,90 грн. - витрати на проведення виконавчих дій; 17 грн. - послуги банку.

Здійснення вказаних платежів підтверджується квитанціями № 32 та № 154 від 27 жовтня 2016 року, а також постановою державного виконавця від 31 жовтня 2016 року про закінчення виконавчого провадження, згідно висновків якої, боржник сплатила у повному обсязі суму заборгованості, виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. Разом із цим позивач понесла додаткові витрати, пов'язані із здійсненням вказаних платежів на користь Галицького ВДВС м. Львова, що полягають в оплаті послуг банку у розмірі 10 грн. та 7 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст. 23 ЦК України).

Згідно з п.3 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст.1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, посадової або службової особи цих органів при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи осіб.

Суд, при визначенні підстав для стягнення моральної шкоди, вірно виходив з того, що згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року №24-152/0/4-13 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі» факт неправомірності (незаконності) дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду).

З матеріалів справи вбачається, що позивач оскаржувала дії державного виконавця щодо винесення ним постанов про відкриття виконавчого провадження; про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження; про розшук майна боржника, і саме це було предметом дослідження суду.

Отже, оскільки дії державного виконавця, пов'язані з винесенням вказаних постанов були визнанні судом неправомірними, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач дійсно була позбавлена права власності на належне їй майно через встановлені судом обставини, а тому у неї виникло право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави.

Щодо розміру позовних вимог в цій частині, позивачем зазначено, що моральна шкода полягає в приниженні честі та гідності, особистої репутації та авторитету позивача серед оточення, приниженні її самооцінки та положення у суспільстві, позбавлення права на захист в межах виконавчого провадження, обмеження та в подальшому позбавлення у здійсненні права власності щодо належного їй майна, погіршення фінансового становища через додаткові витрати, а також пригніченні, подавленні та загальному погіршенні самопочуття, спричинення додаткових хвилювань, стресів та створення умов, за яких вона була змушена вживати додаткових ресурсів і зусиль для підтримання звичного режиму життя.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, з урахуванням того, що позивач протягом тривалого часу зазнала душевних страждань у зв`язку з незаконним накладанням арешту на належне їй майно, необхідністю доводити порушення своїх прав в судовому порядку шляхом оскарження неправомірних дій державного виконавця, що призвело до втрати нею нормальних життєвих зв'язків, які вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, суд прийшов до висновку, що розмір моральної шкоди є обґрунтованим та справедливим в сумі 1 000 грн.

Стягуючи суми майнової та моральної шкоди з Державної казначейської служби України, суд врахував, що механізм виконання судових рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (бюджетних установ) визначається Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845, у редакції від 30 січня 2013 року.

Згідно з п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до пунктів 36-38 Порядку № 845 виконання зазначених судових рішень здійснюється Казначейством України. Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету в Казначействі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок за бюджетною програмою.

Згідно позиції Конституційного суду України, викладеної у рішенні №12-рп/2001 від 3 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання органів державної влади.

Таким чином, з урахуванням наведених норм права, відшкодування шкоди в даній справі може здійснюватись лише за рахунок державного бюджету.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: