Номер провадження 2/638/5087/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року суддя Дзержинського районного суду міста Харкова Грищенко І. О., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до споживчого товариства «Колос» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,

установив:

Позивач ОСОБА_2 звернувся 09.10.2017 р. до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд стягнути зі споживчого товариства «Колос» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1): заборгованість в сумі 135896 (сто тридцять пять вісімсот дев'яносто шість) гривень 14 копійок, яка складається з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою судді від 12.10.2017 р. позов був залишений без руху, позивачу наданий строк пять днів з дня отримання ухвали для усунення недоліків.

За ч. 2 ст. 121 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконав вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

10.11.2017 р. від ОСОБА_3, який діє від імені позивача ОСОБА_1 на підставі нотаріальної довіреності від 18.08.2017 р., посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованою в реєстрі за № 720, надійшла заява про усунення недоліків та призначення справи до розгляду. В заяві ОСОБА_3 зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться виключно до стягнення заробітної плати, до якої включається як тіло заробітної плати, так і всі інші компенсації та виплати, як про це зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 р. № 8 рп/2013, а тому позивач на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. № 3674 VI звільнений від сплати судового збору. У разі безпідставного повернення позову, вони будуть змушені звернутися до Вищої ради юстиції зі скаргою на дії судді Грищенко І. О., оскільки такі дії будуть розцінені як відмова у доступі до правосуддя.

Відповідно до п. 1 рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8 рп/2013 по справі № 1 13/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці», в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному звязку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95 ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до частини першої статті 79 ЦПК України судовий збір є складовою судових витрат.

За загальними правилами цивільного судочинства (статті 79, 119, 297, 328, 358 ЦПК України) судовий збір належить до судових витрат, які несуть суди усіх рівнів, коли розглядають позовну заяву, апеляційну, касаційну скаргу чи заяву про перегляд судових рішень Верховним Судом.

При цьому судовий збір як складова судових витрат виконує компенсаційну, превентивну і соціальну функції.

Обовязок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір це процесуальний обовязок, визначений нормами процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року № 3674 VІ «Про судовий збір».

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідні зміни в сфері регулювання оплати судового збору відбулися внаслідок прийняття Закону України від 22 травня 2015 року № 484 VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» (далі Закон № 484 VІІІ). Цим Законом суттєво змінено ставки судового збору (стаття 4 Закону України «Про судовий збір»), зокрема й підвищено розмір ставок за подання касаційних скарг, а також одночасно значно скорочено перелік субєктів, які звільняються від оплати судового збору (стаття 5 Закону України «Про судовий збір»). Закон № 484 VІІІ набрав чинності з 1 вересня 2015 року.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній до 1 вересня 2015 року, від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

З 1 вересня 2015 року ця категорія пільговиків звужена. Так, за пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, яка діє з 1 вересня 2015 року, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, починаючи з 1 вересня 2015 року, позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі.

Відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Наведені норми процесуального права дозволяють сформулювати загальне правило: процесуальні дії мають вчинятися за нормами процесуального закону, чинними на момент вчинення цих дій.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

За змістом ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95 ВР, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Як вбачається зі місту позовної заяви ОСОБА_1, він просить суд стягнути з відповідача 135896,14 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розумінні Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95 ВР та Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, не входить до поняття заробітна плата, а тому у позивача відсутні підстави для звільнення від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. № 3674 VI.

Оскільки позивач не усунув недоліки в строк, зазначений в ухвалі суду про залишення позову без руху, тому суддя повертає позовну заяву позивачеві.

Одночасно суддя розяснює, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ст. 121 ЦПК України, суддя

ухвалив:

Матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до споживчого товариства «Колос» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення заяви невідкладно надіслати заявнику разом із заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: