Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 337/3385/15Головуючий у 1-й інстанції Сидорова М.В.
Пр. № 22-ц/778/1494/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - Відділ реєстрації фізичних осіб по Хортицькому району Управління Державної реєстрації фізичних осіб ДРП Запорізької міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру та позбавлення права користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, якій у подальшому уточнила (т. с. 2 а.с. 23-26) та в якому просила:

- усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1,

- позбавити ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2015р., укладеного між нею та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., реєстровий № 2821, вона є одноосібним власником спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.05.2015р.

Відповідач ОСОБА_4 з 06.12.2007 року з дозволу колишньої власниці квартири - ОСОБА_7 був зареєстрований в спірній квартирі. Реєстрація відповідача була зумовлена проханням останнього мати можливість вести приватну підприємницьку діяльність у м. Запоріжжя.

Тривалий час відповідач в спірній квартирі не проживає, не користується нею, його речей в квартирі немає. 07.07.2015 року між нею та відповідачем було складено акт прийому-передачі технічних побутових приладів та особистих речей відповідача, які останній вивіз з квартири. Також він розірвав договір про надання телекомунікаційних послуг за адресою спірної квартири, не сплачує комунальні платежі та інші кошти на утримання квартири. Між ними відсутня домовленість стосовно його проживання в спірній квартирі, інших будь-яких договірних правовідносин між відповідачем та попередніми власниками, які б давали підстави для обмеження прав позивача, як нового власника, не існує. Заяв від відповідача до державних реєстраційних органів, що він не проживатиме в квартирі з поважних причин чи прохання закріпити за ним житло у спірній квартирі, немає. У сімейних чи шлюбних відносинах з відповідачем вона ніколи не перебувала, спільного господарства не вела, сумісно не проживала.

Відповідач, будучи зареєстрований у квартирі, що на даний час належить їй на праві власності, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти користуватися і розпоряджатись належним майном.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2017 року (т.с. 2 а.с. 117-119) в задоволенні позову ОСОБА_2 у цій справі відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 123-126) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (т.с. 2 а.с. 132) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (т. с. 2 а.с. 133).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 04 травня 2017 року, не відбувся та був відкладений (т.с. 2 а.с. 163) в порядку задоволення клопотання представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (а.с. 158-159).

На виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача, апеляційним судом була отримана Інформаційна довідка із Державного реєстру реєстрації прав на нерухоме майно (т.с. 2 а.с. 160-162), за змістом якої вбачається, що право власності на квартиру в цілому станом на 03.05.2017 року зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2015 року.

Суддя-доповідач Гончар М.С. перебувала у відпустці у період з 12 червня 2017 року по 30 червня 2017 року включно (т.с. 2 а.с.172).

У судове засідання 20 липня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с.164-171) всі особи, які беруть участь у справі, окрім представника позивача ОСОБА_2 за договором - адвоката (т.с. 2 а.с. 174-175) ОСОБА_8, повторно не з'явились, про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_8

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_8, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 316, 317, 319, 321, 334, 391 ЦК України, ст.ст.3, 4, 10,11, 57-61, 88, 212-215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості позовних вимог позивача у цій справі, ненадання останньою суду у матеріали цієї справи переконливих доказів на підтвердження тих обставин, на які вона посилається, як на підставу заявлених вимог.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із наступного.

У ст. 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

В силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній… справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_4 перебував з ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі з 26.02.2009 року, який розірвано на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09.04.2015 року.

ОСОБА_7 була власником спірної квартири АДРЕСА_1 (на даний час - ОСОБА_6) в м. Запоріжжя згідно із договором купівлі-продажу від 27 серпня 2007 року, укладеним між нею та ОСОБА_9, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., реєстровий номер № 2138 (т.с. 1 а.с. 76-77).

Згідно із довідкою ЦОА МКП «Основаніє» від 22.06.2015р., відповідач ОСОБА_4 зареєстрований у спірній квартирі за адресою:АДРЕСА_1, з 06.12.2007 року.

Відповідно до договору дарування від 15.04.2015р. ОСОБА_7 подарувала спірну квартиру ОСОБА_5 (т.с. 1 а.с. 78-79), яка у свою чергу 15.05.2015 року (т.с. 1 а.с. 5-7) уклала договір купівлі-продажу зазначеної квартири з ОСОБА_2, яка зареєструвала своє право власності згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності.

02.07.2015 року між МКП «Основаніє» та ОСОБА_2 укладено договір, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у АДРЕСА_1.

03.07.2015 року між ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Правобережного відділення з ОПС ЗМЕМ та ОСОБА_2 укладено договір про користування електричною енергією в спірній квартирі. Особовий рахунок НОМЕР_1 зареєстрований на ОСОБА_2 з 03.07.2015 року.

Відповідно до копій платіжних квитанцій від 14.08.2015р., 13.10.2015р. ОСОБА_2 сплачувала за комунальні послуги, які надавались за адресою спірної квартири: АДРЕСА_1.

07.07.2015р. між сторонами у справі було складено акт прийому-передачі технічних побутових приладів та особистих речей відповідача, які останній отримав зі спірної квартири.

З листа ПАТ «Укртелеком» від 10.08.2015р. вбачається, що з відповідачем розірвано договір про надання телекомунікаційних послуг за адресою спірної квартири.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя ЄУН №337/3385/15-ц, провадження №2/337/1439/2015 від 27.10.2015р. було задоволено позов ОСОБА_2, зокрема, визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірною квартирою та зобов'язано Хортицький відділ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області зняти ОСОБА_4 з реєстраційного обліку.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 24.12.2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про зняття ОСОБА_4 з реєстраційного обліку у спірній квартирі було скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення було залишено без змін. Рішення набрало законної сили 24.12.2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.04.2016 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2015р. та рішення апеляційного суду Запорізької області від 24.12.2015р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради №04-27/6-696 від 25.01.2017р. ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 06.12.2007р. та знятий з реєстрації 02.02.2016р. на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя у справі №337/3385/15-ц, провадження №2/337/1439/2015 від 27.10.2015р.

Також судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 06.09.2016р. (т.с. 2 а.с. 78-82) було частково задоволено позов ОСОБА_4 у цивільній справі за його позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Буцикіна Л.О., про встановлення факту проживання чоловіки та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування недійсним, витребування майна з незаконного чужого володіння, поділ майна подружжя та визнання права власності на частину майна.

Так, вказаним судовим рішенням було встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01.09.2006р. по 25.02.2009р.; визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, набутою ОСОБА_4 та ОСОБА_7 за час спільного проживання однією сім'єю, визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_7 право приватної власності за кожним по 1/2 частині спірної квартири; витребувано 1/2 частку спірної квартири з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 Рішення набрало законної сили з моменту проголошення.

Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.09.2016р., у вищевказаній справі відкрито касаційне провадження та виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 06.09.2016р. зупинено до закінчення касаційного провадження у справі. На даний час касаційне провадження у вказаній справі триває.

Згідно із Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №74751381, право власності на квартиру АДРЕСА_1 станом на 03.12.2016р. зареєстровано за ОСОБА_2 (т.с. 2 а.с. 53-55).

Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно із ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Ст. 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із вимогами ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

В силу вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, за змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення про позбавлення права власності на житлове приміщення або його користування.

Проаналізувавши наведені вище норми законодавства України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Ч. 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд першої інстанції свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Оскільки, відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, необхідно встановити чи дійсно порушуються права позивача ОСОБА_2, як власника квартири, та з'ясувати у чому саме полягає порушення її законних прав.

Звертаючись до суду першої інстанції та уточнюючи позовні вимоги, позивач зазначала, що відповідач ОСОБА_4, будучи зареєстрованим у спірній квартирі, яка належить позивачу на праві власності, порушує її права та законні інтереси, як власника, на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном, а саме квартирою.

При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції та не спростовувалось сторонами на час судового розгляду справи, відповідач ОСОБА_4 в спірній квартирі АДРЕСА_1 не зареєстрований з 02.02.2016р., тривалий час не проживає в ній та спірною квартирою не користується, його речей в квартирі немає, вимог до позивача про надання йому права користування спірною квартирою, вселення в квартиру не пред'являє.

При цьому, відповідач наполягає, що будь-яких перешкод у здійсненні позивачем права власності, зокрема, права користування, володіння та розпорядження спірною квартирою, він не чинить та зазначає, що між сторонами в межах іншої цивільної справи існує спір щодо права власності на спірну квартиру, тому питання щодо його права користування квартирою, а також реєстрації за адресою спірного житлового приміщення, він буде вирішувати лише після прийняття остаточного судового рішення щодо його права власності на частку квартири та реєстрації його права власності на частку квартири в установленому законом порядку.

В суді першої інстанції представником позивача не наведено переконливих доводів та не надано належних доказів, які б свідчили про те, що на час розгляду справи, у позивача ОСОБА_2, як власника, наявні обмеження у здійсненні права власності спірною квартирою, або через перешкоди з боку відповідача ОСОБА_4, позивач ОСОБА_2, як власник, позбавлена права вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Оскільки, позивачем не надано суду першої інстанції переконливих доказів на підтвердження тих обставин, на які вона посилається, як на підставу заявлених вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог у цій справі та необхідність відмови у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові у цій справі, та яку вона та її представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

ОСОБА_2 мала право в силу вимог ст. 3 ЦПК України на звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі, якщо вважала, що ОСОБА_4 порушуються будь-які її права на вищезазначену спірну квартиру.

Оскільки, виключним правом позивача є право здійснювати захист свого права на свій розсуд.

Однак, в силу вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб… у спосіб, визначений законами України.

Зупинення касаційним судом виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року у справі ЄУН 337/5266/15 ц, яким за ОСОБА_4 визнано право приватної власності на 1/2 частину вищезазначеної спірної квартири, витребувано останню з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, не робить зазначене рішення суду апеляційної інстанції таким, що не набрало законної сили.

В силу вимог ст. 319 ЦПК України вищезазначене рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили з моменту його проголошення 06 вересня 2016 року та не було скасовано судом касаційної інстанції станом на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі (01 лютого 2017 року).

Тому, обставини, встановлені цим рішенням апеляційного суду відносно спірної квартири та прав на неї ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не підлягали доказуванню в силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України при розгляді цієї справи судом першої інстанції.

Крім того, в силу вимог ст. 14 ч. 1 ЦПК України (обов'язковість судових рішень) судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право користування ОСОБА_4 житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, навіть, якщо він ним не користується на теперішній час, є похідним від права власності ОСОБА_4 на ? частину цієї квартири на підставі вищезазначеного рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року в іншій справі ЄУН 337/5266/15 ц, яке набрало законної сили 06 вересня 2016 року.

Неможливо позбавити ОСОБА_4 права користування вищезазначеною спірною квартирою при вищевикладених обставинах без позбавлення останнього права власності на ? частину цієї квартири на підставі вищезазначеного чинного рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року в іншій справі ЄУН 337/5266/15 ц.

Сама по собі відсутність при вищевикладених обставинах у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на ? частину цієї квартири на підставі вищезазначеного чинного на момент розгляду цієї справи судом першої інстанції рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року в іншій справі ЄУН 337/5266/15 ц, не спростовує факт останнього.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_2 не довела у цій справі, що її права на вищезазначену спірну квартиру ОСОБА_4 взагалі порушуються та що вона має право при вищевикладених обставинах на усунення їй перешкод у здійсненні права власності на вищезазначену квартиру шляхом позбавлення останнього права користування цією квартирою, як власника її ? частину на підставі вищезазначеного чинного рішення суду.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представники останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Суд першої інстанції хоча й послався в оскаржуємому рішенні на ст. 88 ЦПК України, проте, встановлено, що фактично оскаржуємим рішенням останнього не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_4 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у належному розмірі 606,32 грн. (оригінал квитанції на суму 606,50 грн. (т.с. 2 а.с. 122), сплаченого нею за подачу вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2017 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.