Справа №204/3199/17
Провадження №2/204/1236/17
РІШЕННЯ

іменем України

08 листопада 2017 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Книш А.В.,

при секретарі Подвижній О.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором в сумі 43836 грн. та судових витрат у справі. В підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що відповідач звернулась до позивача з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписала Заяву №б/н від 18 березня 2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 25000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. У порушення умов договору відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала. Таким чином, станом на 19 квітня 2017 року заборгованість відповідача за кредитним договором перед банком складає 43836 грн. у звязку з чим позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, в обґрунтування своїх заперечень зазначила, що дійсно вона користувалася кредитними коштами наданими їй за номером кредитної картки 420877 від 05 вересня 2013 року, відповідно до якої вона 26 жовтня 2013 року скористалася кредитними коштами у розмірі 24896,01 грн. Однак, враховуючи, що термін дії картки закінчився в грудні 2016 року, а позивач звернувся до суду з позовом 19 квітня 2017 року, то сума заборгованості, з урахуванням строку позовної давності, за тілом кредиту повинна складати лише 7122,36 грн. Також відповідач вважає, що позивач неправомірно, всупереч ст. 61 Конституції України, притягнув її до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме правопорушення, нарахувавши одночасно за порушення нею кредитних зобовязань пеню та штраф. Крім того, стосовно розміру нарахованої пені відповідач звертає увагу, що у відповідності до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Відповідач вважає, що початком обчислення строку несвоєчасності виконання нею грошового зобовязання є 01 січня 2017 року (день, наступний за тим, коли повинно бути виконано її зобовязання по поверненню кредитних коштів, а саме останній день дії картки 31 грудня 2016 року). Станом на 19 квітня 2017 року пеня за своєчасне виконання грошового зобовязання у сумі 7122,36 грн. за 108 днів мала б складати 588,13 грн. Також відповідач вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині нарахованих відсотків за користування кредитом у розмірі 16537,16 грн., оскільки позивачем під час їх нарахування постійно застосовувалися різні процентні ставки, тобто такі, що постійно змінювалися банком в односторонньому порядку протягом певного періоду часу. Крім того, позивачем нараховувалися не тільки проценти за користування кредитом, а й проценти на проценти, що суперечить вимогам чинного законодавства України.

Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини.

18 березня 2010 року відповідач звернулася з письмовою анкетою-заявою (б/н) до ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якої отримала кредиту в розмірі 25000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У заяві відповідач висловила згоду з тим, що заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с.11).

Пунктом 2.1.1.12.2 витягу з Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що за користування кредитом протягом пільгового періоду позичальник сплачує Банку відсотки в розмірі 0,01% від суми операцій за рахунок кредиту. В разі непогашення позичальником боргових зобовязань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування.

Відповідно до п.1.1.5.21. витягу з Умов та правил надання банківських послуг, у разі непогашення кредиту у термін, встановлений Графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на прострочену суму кредиту нараховується пеня, розрахунок якої здійснюється відповідно до розміру, встановленого у заяві на приєднання до Договору для відсотків, від дня виникнення простроченої заборгованості. У разі непогашення зазначеного простроченого зобовязання протягом 30 календарних днів усі платежі, що сплачуються після вказаної дати, є пенею, крім платежів, що направляються з урахуванням встановленої Договором черговості на погашення тіла кредиту. У період нарахування пені на всю суму заборгованості за кредитним договором відсотки не нараховуються.

Згідно п.1.1.5.23. витягу з Умов та правил надання банківських послуг, у разі порушення клієнтом встановленого законом зобовязання з повернення неналежним чином зарахованих коштів клієнт платить Банку пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день, починаючи з дати завершення помилкового перерахування до дня повернення коштів включно, яка не може перевищувати 10% суми перерахування.

Пунктом 1.1.2.1.7. витягу з Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитратою платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором.

Відповідно до п.2.1.1.7.6. витягу з Умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених Договором, більш ніж на 30 днів клієнт зобовязаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору.

Згідно п.1.1.5.20. витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штраф у відповідності до встановлених тарифів з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків і комісій.

Однак, зазначені умови договору відповідач належним чином не виконала у зв'язку з чим станом на 19 квітня 2017 року має заборгованість перед банком у розмірі 43836 грн., яка складається з:

- тіла кредиту 12754,96 грн.;

- нарахованих відсотків за користування кредитом 16537,16 грн.;

- нарахованої пені 11980,26 грн.;

- штрафу (відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг) 500,00 грн. (фіксована частина) та 2063,62 грн. (процентна складова).

За вимогами статей 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу надання кредиту, які регулюються параграфами 1, 2 глави 71 Цивільного кодексу України. Відповідач, як позичальник за кредитним договором, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1054 ЦК України прострочила виконання грошового зобовязання в частині повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором, та сплати процентів за користування кредитом, що згідно п. 3 ч. 1 ст. 611, ч. 1 ст. 624 ЦК України спричиняє наслідки:

-наявність у банківської установи права вимагати стягнення простроченої заборгованості за кредитом;

-наявність у банківської установи права вимагати сплати процентів, належних банку;

-наявність у банківської установи права вимагати сплати неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобовязання щодо сплати чергової частини кредиту та процентів за користування кредитом.

Відповідач згідно вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України не звільняється від відповідальності за неможливість виконання нею грошового зобовязання, і на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України зобовязана сплати суму боргу.

Відповідач наполягає на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, згідно якого за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобовязань.

Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно положень ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З розрахунку заборгованості (а.с. 7-10) вбачається, що відповідачем з листопада 2013 року регулярно щомісяця здійснювалися платежі на виконання умов кредитного договору, останній з яких було здійснено в листопаді 2016 року.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 264 ЦК України, здійснення такого платежу є вчиненням відповідачем дії, яка свідчить про визнання нею свого боргу, отже з часу здійснення платежу на підставі ч. 3 ст. 264 ЦК України у звязку з перериванням перебіг позовної давності почався заново.

Також в судовому засіданні встановлено, що на час звернення позивача до суду не пройшло більше трьох роки з часу закінчення строку дії кредитної картки (грудень 2016 року), наданої відповідачу (а.с.90).

З урахуванням викладеного, заявлена позивачем до стягнення заборгованість за тілом кредиту, відсотками та пенею розрахована в межах строку позовної давності і відповідна заява відповідача про застосування наслідків пропущення строку позовної давності разом з відповідним розрахунком є необґрунтованою.

Однак, вирішуючи позовні вимоги про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) суд керується наступним.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 1.1.5.21, 1.1.5.23, 2.1.1.12.6.1 (а.с.18,19, 21), передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

У той самий час, згідно з пунктами 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг позивачем передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених Договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф розмір яких встановлено тарифами до договору, а саме у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій (а.с.12,18).

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 та від 11 жовтня 2017 року №6-1374цс17.

За наведених обставин, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом і відсотками та нарахованої пені є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд враховує розяснення, викладені у п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно яких положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання).

Відповідачем до суду надано письмове клопотання (а.с.143) про зменшення нарахованих відсотків і пені.

Суд, з урахуванням:

- ставлення відповідача до виконання своїх зобовязань за кредитним договором, яка з 11 листопада 2016 року припинила здійснення будь яких платежів на виконання умов договору(а.с.9);

- того факту, що заробітна плата відповідача з 01 серпня 2016 року 31 серпня 2017 року склала 42725,85 грн. (а.с.129)

- того факту, що має неповнолітню дитину, яка потребує її утримання (а.с.136);

виходячи із загального розміру заборгованості за кредитним договором, керуючись розумним балансом інтересів сторін, основоположними засадами розумності, виваженості та справедливості, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України вважає за необхідне зменшити розмір пені до 9566,22 грн.

Клопотання відповідача про зменшення розміру нарахованих відсотків судом до уваги не приймається, оскільки воно не ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Доводи відповідача стосовно неправомірного застосовування позивачем різних процентних ставок за користування кредитом судом не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12.

Пунктом 1.1.3.2.4 витягу з Умов та правил надання банківських послуг для ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» передбачена можливість зміни Тарифів та інших невідємних частин Договору. При цьому у сторін договору виникають обовязки:

-у кредитора: інформувати позичальника щодо внесених змін шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п.1.1.3.1.9 Договору;

-у позичальника: отримання виписки про стан та про здійснені операції по карткових рахунках (п.1.1.2.1.5 Договору).

На підставі п. 1.1.5.2. витягу з Умов та правил надання банківських послуг, не отримання або несвоєчасне отримання позичальником виписок про стан рахунків не звільняє позичальника від виконання зобовязань за даним Договором.

Згідно п.п.1.1.6.1, 1.1.6.2. витягу з Умов та правил надання банківських послуг зміни в «Умови та правила надання банківських послуг» вносяться банком щомісячно в односторонньому порядку, а у випадках , коли в односторонньому порядку внесення змін не можливо, банк повідомляє позичальника про внесені зміни шляхом використання різних каналів звязку серед яких: офіційний сайт банку www.privatbank.ua,SMS-повідомлення клієнтам про зміни даних правил, клієнтські виписки, інші канали інформування.

У разі незгоди зі змінами «Умов та правила надання банківських послуг» або «Тарифів банку» позичальник має право надати Банку заяву про розірвання Договору, виконавши умови п. 2.1.1.5.4. Договору.

Таким чином, позивач мав право застосовувати різні процентні ставки за користування кредитом, що відповідає умовам кредитного договору, з яким відповідач погодилася підписавши 18 березня 2010 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.11). В судовому засіданні встановлено, що відповідач не зверталася до позивача з вимогами розірвати кредитний договір у звязку з незгодою зі змінами «Умов та правила надання банківських послуг» або «Тарифів банку».

Доводи відповідача, що нараховувалися не тільки проценти за користування кредитом, а й проценти на проценти, що суперечить вимогам чинного законодавства України, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються наданим позивачем розрахунком заборгованості (а.с.7-10). Відповідачем не було надано суду в порядку ст.ст. 58-60 ЦПК України належних та допустимих доказів з даного приводу.

Крім того, судом не беруться до уваги посилання відповідача на норми ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», оскільки даний закон регулює договірні правовідносини між підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності.

На підставі викладеного, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню і з останньої на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі, 38858,34 грн., яка складається із заборгованості:

-12754,96 грн. заборгованість по кредиту;

-16537,16 заборгованість по відсотках за користування кредитом;

-9566,22 грн. заборгованість за пенею.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1600 грн. (а.с.1).

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 березня 2010 року, яка виникла станом на 19 квітня 2017 року у розмірі заборгованості за кредитом 12754 грн. 96 коп.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 16537 грн. 16 коп.; заборгованості за пенею 9566 грн. 22 коп., а всього 38858 (тридцять вісім тисяч вісімсот пятдесят вісім) гривень 34 (тридцять чотири) копійки.

У задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) грн.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: