Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді Астахової О.О.,

при секретарях: Наумовій О.С., Ліщук А.О.

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві судове засідання по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод та визначення порядку користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду із позовом у якому просить зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні житлом та встановити порядок користування жилим та підсобним приміщенням квартири АДРЕСА_1, виділивши їй у користування кімнату площею 9,2 кв.м, залишивши підсобні приміщення вказаної квартири у спільному користуванні. А також стягнути із відповідачів понесені судові витрати.

Мотивуючи тим, що вона є власником 1/8 частини квартири АДРЕСА_1, яка перейшла у спадщину після смерті її чоловіка ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Інша частина квартири належить дітям чоловіка від попередніх шлюбів ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Вказана квартира загальною площею 68,7 кв.м., та складається з трьох житлових кімнат площами 17,0 кв.м., 14,7 кв.м., 9,2 кв.м., кухні площею 7,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,7 кв.м., вбиральні 1,2 кв.м коридору 12,5 кв.м. та кладової 1,1 кв.м.

У зв'язку із складними відносинами, що склались між сторонами, позивач не має можливості вільно користуватися належною їй часткою у праві спільної часткової власності.

Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, а кімната площею 9,2 кв.м. максимально відповідає її частці у праві власності на квартиру, позивач просить про задоволення позову.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та виходячи із доводів, якими обґрунтовується позовна заява просили позов задовольнити.

Додатково позивач зазначила, що до смерті свого чоловіка вони вдвох проживали у спірній квартирі, однак потім відповідач ОСОБА_2 позбавив її можливості проживати у вказаній квартирі. На даний час вона разом зі своєю донькою та онукою проживає кімнаті комунальної квартири АДРЕСА_2 Відповідачі здають квартиру АДРЕСА_1 в оренду, а самі мають інше житло для проживання.

Враховуючи, що їй на праві спільної часткової власності належить 1/8 частини квартири АДРЕСА_1, а її теперішні житлові умови досить скрутні, позивач вважає, що запропонований нею порядок користування квартирою максимально відповідає часткам у праві власності кожного і не буде порушувати права жодного із співвласників у користуванні належним майном.

З огляду на означене, просила суд про задоволення позовних вимог.

Відповідачі у судовому засіданні заперечували проти позову, вважаючи, що позивач не має жодних прав на вказане житло, оскільки шлюбних відносин із їхнім батьком вона фактично не мала.

Крім того відповідач ОСОБА_2 зазначив, що 1/8 частини квартири АДРЕСА_1, яка перейшла у спадщину позивачу складає 8,59 кв.м. загальної площі та 5,11 кв.м. житлової площі, що менше ніж площа кімнати на яку вона претендує, що порушує майнові права відповідачів.

Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, думку відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_1 - 1/8 частини квартири та відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 7/16 частини вказаної квартири, що підтверджується відповідними свідоцтвами про право на спадщину за законом та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 4-5, 30-41,69,70).

Відповідно до довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 22.02.2017 року №375 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 71).

Вказана квартира перебуває у користування відповідача ОСОБА_2 Позивач - проживає окремо. Відповідач ОСОБА_3 також проживає окремо. Дана обставина визнається сторонами і не потребує доказування у розумінні ст. 61 ЦПК України.

За даними технічного паспорту, квартира АДРЕСА_1 складається з трьох кімнат жилою площею 40,9 кв.м., у тому числі 1-а кімната площею 14,7 кв.м., 2-а кімната площею 9,2 кв.м., 3-я кімната площею 17,0 кв.м., кухні площею 7,3 кв.м, ванної кімнати площею 2,7 кв.м., вбиральні площею 1,2 кв.м., кладової площею 1,1 кв.м. та коридору площею 12,5 кв.м. Квартира обладнана лоджією площею 3,0 кв.м. (а.с. 42-43).

Відповідно до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За положеннями ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

Судом надавалась можливість для врегулювання спору мирним шляхом, у зв'язку із чим неодноразово оголошувалась у справі перерва, разом з тим домовленості між співвласниками не досягнуто.

Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Враховуючи, що сторони по справі є співвласниками спірної квартири, відповідно до розміру їх ідеальних часток позивачу належить 5,11 кв.м. житлової площі (40,9 х 0,125), а відповідачам по 17,89 кв.м.(40,9х0,4375)

При цьому позивач просить виділити їй у користування кімнату площею 9,2 кв.м., а у користування відповідачів кімнати площею 17,0 кв.м. та 14,7 кв.м.

Отже, кімнати у спірній квартирі не відповідають ідеальним часткам співвласників у праві спільної часткової власності.

Разом з тим, у даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Аналогічний висновок міститься у Постанові Верховного Суду України №6-1500цс15 від 17.02.2016 року.

При цьому слід зазначити, що встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту статей 319, 368 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному зі співвласників. А тому, суд не приймає до уваги твердження відповідачів, як підстави якою вони заперечують проти позову, щодо невідповідності реальної частки позивача у праві спільної часткової власності.

Посилання відповідача на відсутність права позивача на частку спірної квартири у зв'язку із недійсністю шлюбу укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, суд оцінює критично, оскільки рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року у цивільній справі №755/30984/14-ц залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року та ухвалою Верховного Суду України від 02 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, Головне управління юстиції у м. Києві про визнання шлюбу недійсним та визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним - відмовлено.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Враховуючи виниклий спір між сторонами та обставини справи, суд вважає, що запропонований позивачем порядок користування кімнатами найбільш враховує баланс інтересів кожного зі співвласників, відповідає розміру їхніх часток у праві спільної часткової власності, а тому у користування позивача слід виділити кімнату площею 9,2 кв.м., іншим співвласникам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виділити у користування дві житлові кімнати площею 17.0 та 14,7 кв.м. Коридор площею 12,5 кв.м, ванну кімнату площею 2,7 кв.м, вбиральню площею 1,2 кв.м, кухню площею 7,3 кв.м., кладову площею 1,1 кв.м та лоджію площею 3,0 кв.м залишити у спільному користуванні сторін.

Щодо позовної вимоги про зобов»язання відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні квартирою позивачу, то суд вважає, що вона також підлягає задоволенню, оскільки під час судового розгляду відповідачем ОСОБА_2 визнавалась обставина того, що він перешкоджає позивачу у її проживанні в АДРЕСА_3. Дана обставина крім того, що визнається сторонами, також підтверджується висновком дільничого ОП Дніпровського УП ГУНП в м. Києві від 26.03.2017 року по заяві ОСОБА_1 ( а.с. 76).

Оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору в рівних частках у розмірі по 275,60 грн. з кожного.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 316 - 319, 321, 355, 356, 358, 364, 386 ЦК України, ст.ст. 150, 155 ЖК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод та визначення порядку користування житловим приміщенням - задовольнити.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділити у користування ОСОБА_1 - кімнату площею 9,2 кв.м, іншим співвласникам - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виділити у користування дві житлові кімнати площею 14,7 та 17,0 кв. м. Коридор площею 12,5 кв.м, ванну кімнату площею 2,7 кв.м, вбиральню площею 1,2 кв.м, кухню площею 7,3 кв.м., кладову площею 1,1 кв.м та лоджію площею 3,0 кв.м залишити у спільному користуванні сторін.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою відповідно до встановленого порядку користування.

Стягнути із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 275,60 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Повний текст рішення виготовлений 04.08.2017 року.