Провадження № 2/761/4413/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Піхур О.В.,

при секретарі Кияшко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, -

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.03.2014 року близько 10 год. 30 хв. на а/д Київ-Чоп-Гурівщина ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «Kia Rio», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, здійснив зіткнення з автомобілем марки «Opel Vectra», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, який належить ОСОБА_1, що призвело до пошкодження транспортного засобу позивача. Постановою Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 31.03.2014 року визнано відповідача винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Відповідно Звіту про визначення вартості матеріального збитку від 02.09.2015 року, складеного ФОП ОСОБА_4, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Opel Vectra», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, внаслідок його пошкодження в ДТП, що сталося 22.03.2014 року, становить 25538,97 грн. з урахуванням 20% ПДВ. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «СК «Україна» згідно Полісу №АЕ/0067391. Згідно з інформації МТСБУ, ПрАТ «СК «Україна» припинило своє членство в Бюро та позбавлено права укладати договори страхування.

Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача 26238,97 грн. -матеріального збитку, 4000,00 грн. - судових витрат пов'язаних з оплатою правової допомоги, 640,00 грн. - судовий збір.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав частково, підтримав письмові заперечення.

Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В судовому засіданні встановлено, що 22.03.2014 року близько 10 год. 30 хв. на а/д Київ-Чоп-Гурівщина ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «Kia Rio», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, здійснив зіткнення з автомобілем марки «Opel Vectra», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, який належить ОСОБА_1, що призвело до пошкодження транспортного засобу позивача, що підтверджується довідкою Відділу ДАІ по обслуговуванню Києво-Святошинського району (а.с. 7).

Постановою Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 31.03.2014 року визнано відповідача винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Відповідно положень ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої її ухвалено з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 22.03.2014 року, відбулася з вини ОСОБА_2.

Автомобіль марки «Opel Vectra», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, належить ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 35).

Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «СК «Україна» згідно Полісу №АЕ/0067391.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 1 та ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ст. 1192 ЦК України).

Згідно ст. 180 Податкового кодексу України платником податку на додану вартість є, зокрема, особа, що провадить господарську діяльність по наданню послуг, виконанню робіт, постачанню товарів.

Матеріали справи не містять доказів того, що роботи по ремонту автомобіля було виконано суб'єктом підприємницької діяльності чи юридичною особою, які є платниками податку на додану вартість, що є підставою для включення суми податку до загального розміру збитків, що підлягають відшкодуванню.

Норми Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджених Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 N 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07.2009 N 1335/5/1159) та Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 року № 1440 не містять положень, за якими суб'єкт оціночної діяльності при визначенні розміру вартості матеріального збитку враховує податок на додану вартість.

Тобто, звіт про визначення вартості матеріального збитку не є підставою для виникнення податкових зобов'язань, пов'язаних з наданням послуг щодо проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу.

Зазначені зобов'язання виникають лише внаслідок фактичного придбання запчастин та надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником ПДВ.

Таким чином у випадку не проведення фактичного ремонту транспортного засобу (в тому числі купівля запчастин та матеріалів), або проведення його особою, яка не є платником ПДВ, податкові зобов'язання не виникають.

З урахуванням вимог ч. 2 п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхуванням цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суму податку, здійснюється за умовами отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Відповідно Звіту про визначення вартості матеріального збитку від 02.09.2015 року, складеного ФОП ОСОБА_4, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Opel Vectra», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, внаслідок його пошкодження в ДТП, що сталося 22.03.2014 року, становить 25538,97 грн. з урахуванням 20% ПДВ (а.с. 10-42).

Згідно ремонтної калькуляції, яка є не від'ємною частиною звіту про визначення вартості матеріального збитку ціни були відображені з урахуванням 20% ПДВ.

Відповідно до розрахунку сума ПДВ становить 5107 грн. 79 коп. та підлягає відрахуванню від суми страхового відшкодування визначеної звітом про визначення вартості матеріального збитку: 25538,97-5107,79=20431,17 грн. Таким чином, сума матеріального збитку, яка підлягає стягненню з відповідача становить 20431,17 грн.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено кошти за проведення оцінки з визначення розміру матеріального збитку, що підтверджується копією квитанції №2162 від 11.09.2015 року на суму 700,00 грн. (а.с. 42).

Враховуючи факт порушення права позивача, для отримання правової допомоги він уклав договір про надання правової допомоги від 11.11.2016 року з ТОВ «Юридична компанія «Правова Рада, відповідно до наказу №22-ОД від 11.11.2016 року було призначено юриста ОСОБА_5, відповідно до умов п. 5.1 договору, за виконання зобов'язань передбачених п.1.1. договору замовник виплачує виконавцю винагороду у розмірі визначеною додатком №1 до цього договору, а саме: 4000,00 грн. (а.с. 43-44).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч. 1, ч. 2 ст. 84 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги (ч. 1 ст. 56 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та ТОВ «Юридична компанія «Правова Рада було укладено договір про надання правової допомоги від 11.11.2016 року, відповідно до наказу №22-ОД від 11.11.2016 року було призначено юриста ОСОБА_5, в матеріалах справи міститься розрахунок суми винагороди за надану правову допомогу від 11.11.2016 року, але відсутній документ, який підтверджує розмір витрат, сплачених позивачем за надання правової допомоги відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», а саме, позивачем надано копію квитанції про оплату за надані юридичні послуги від 23.12.2016 року, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача в якості понесених позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 4000,00 гри. не підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, що позивачу завдано матеріальну шкоду з вини відповідача, що також підтверджується постановою Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 31.03.2014 року, беручи до уваги, що позивачу ПрАТ «СК «Україна» не було здійснено виплату страхового відшкодування, крім того, звіт про визначення вартості матеріального збитку було відображено з урахуванням 20% ПДВ, які підлягають відрахуванню від загальної суми страхового відшкодування визначеної звітом про визначення вартості матеріального збитку, враховуючи, що позивачем було доведено оплату витрат за проведення оцінки з визначення розміру матеріального збитку, але не доведено оплату витрат на правову допомогу, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640, 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 57, 58, 60, 61, 84, 88, 169, 208, 209, 213, 214, 215, 218 ЦПК України; ст.ст. 23, 526, 1166, 1167, 1188, 1192, 1194 ЦК України; ст.ст. 9, 34, 36, 41 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»; Постанова Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. 180 ПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму матеріального збитку в розмірі 21131,17 грн., судові витрати в розмірі 640,00 грн., а всього підлягає стягненню 21771,17 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя