Справа № 296/8912/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" липня 2017 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого-судді Сингаївського О.П.,

при секретарі Галіцькій А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування не дійсним,

ВСТАНОВИВ:

07.08.2015 позивач звернулася із вказаним позовом, де вказала, що 1 квітня 2014 року вона подарувала свою квартиру АДРЕСА_1, 13 у м. Житомирі ОСОБА_2.

Посилаючись на те, що в момент вчинення правочину вона вважала, що укладає договір, за яким ОСОБА_2 буде її доглядати та надавати допомогу, тобто договір довічного утримання. ОСОБА_1 з урахування уточнень позовних вимог (а. с. 121-122), просила: «Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, 13 у м. Житомирі між мною, ОСОБА_1, та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Першої Житомирської державної нотаріальної контори 1 квітня 2014 року та зареєстрований в реєстрі за № 5-189.»

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з викладених у ньому підстав.

Представник відповідача заперечував проти позову, посилаючись на те, що укладаючи договір дарування позивач розуміла його природу і бажала саме подарувати квартиру.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків та дослідивши матеріали справи, суд відмовляє у задоволенні позову виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що згідно договору дарування квартири від 1 квітня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Житомирської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 в реєстрі за № 5-189, дарувальник ОСОБА_1 безоплатно передала у власність обдаровуваній ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 5).

У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

А згідно ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229,233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно до ст.60 цього Кодексу, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним позивачка повинна була довести на підставі належних та допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

На підтвердження позовних вимог, представником позивача було заявлено клопотання про відтворення технічного запису судового засідання 25.08.2015 (попереднього судового розгляду справи) з показами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без їх повторного виклику.

Судом вказане клопотання було задоволено та відтворено звукозапис з показами вказаних свідків.

Так, будучи допитаною свідок ОСОБА_5 пояснила, що знайома з ОСОБА_1 та підтримувала з нею дружні відносини. Після нового 2015 року ОСОБА_1 стала їй скаржитись, що ОСОБА_2 перестала за нею доглядати. До цього, в спілкуванні вона казала ОСОБА_1 про необхідність укладення договору «пожизненого ухода» або заповіт, що б за нею хтось доглядав. Після того як ОСОБА_1 показала їй договір дарування квартири вона їй пояснила, що «ви не зробили договір пожизненого ухода, ви зробили, відмовились від своєї квартири добровільно». Також свідок пояснила, що ОСОБА_1 повідомила їй що вона сама ходила до нотаріуса і уклала даний договір.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що є соціальним працівником і надає допомогу позивачу ОСОБА_1 Бачила у ОСОБА_6 відповідачку ОСОБА_2 Позивач говорила їй «так і так, з глузду зїхала, взяла зробила дарування не подумавши, мене обкрутили, мене обманули, мені наобіцяли. Обіцяли матеріально допомагати і продуктами допомагати …».

Як вбачається з наведених показів свідків, що були допитані за клопотанням сторони позивача, інформація про обставини укладення договору дарування їм стала відома зі слів самої позивачки, після його укладення.

Пояснення ж позивача є нелогічні та не послідовні.

Так, в позові від 31.07.2015 ОСОБА_1 вказала, що «ОСОБА_2 завезла мене до якогось нотаріуса, якого я навіть місцезнаходження не знаю, тому, що погано бачу, а мене підвозили на автомобілі, де було посвідчено договір, як я вважала Довічного утримання. Копії договору мені ніхто не дав. Сама я витребувати копію договору від нотаріуса не мала можливості, тому, що навіть не знаю де він знаходиться.»

Зазначені у позові обставини укладення договору суперечать показам свідка ОСОБА_5 в частині того, що позивач не знала де знаходиться нотаріус.

Крім цього, даючи пояснення в судовому засіданні 10.05.2017 позивач ОСОБА_1 пояснила, що державного нотаріуса ОСОБА_3 вона особисто знала до укладення спірного договору, довіряла їй і довіряє. Також відповідаючи на запитання позивач підтвердила, що особисто домовлялася із вказаним нотаріусом і ходила до нього з метою укладення даного договору.

Допитані в судовому засіданні свідки за клопотанням сторони відповідача підтвердили той факт, що позивач ОСОБА_1 знала нотаріуса ОСОБА_3 і особисто, за власною ініціативою зверталася до нього з питання укладення договору дарування квартири.

Так, свідок ОСОБА_7 пояснила, що є сусідкою позивачки ОСОБА_1 Їй відомо, що ОСОБА_6 в 2005 році склала заповіт на відповідачку ОСОБА_2, оскільки між ними були дуже добрі стосунки, остання всіляко допомагала позивачці так, як є її далекою родичкою. Згодом ОСОБА_1 сама запропонувала ОСОБА_2 подарувати їй квартиру, що б ніхто з інших родичів не мав можливості претендувати на неї. При цьому ОСОБА_1 сама звернулася до нотаріуса і домовилася про укладення договору дарування. Пізніше у ОСОБА_1 зявилася подруга на імя ОСОБА_4, яка запропонувала їй продати спірну квартиру і жити разом в її квартирі, на що ОСОБА_6 погодилася. Валя допомогла скласти позов і подати його до суду. Вказані обставини відомі їй зі слів ОСОБА_1 Свідок також пояснила, що ОСОБА_2 допомагала ОСОБА_1 як до укладення договору дарування так і після його укладення.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що була присутня під час посвідчення нотаріусом ОСОБА_3 заповіту ОСОБА_1 в 2005 році. Заповіт зачитувався нотаріусом для ОСОБА_6 при свідках, оскільки вона погано бачила.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що в 2011 році вона і ОСОБА_1 були запрошені на 60-річчя ОСОБА_2 На ювілеї ОСОБА_6 говорила слова вдячності ОСОБА_10 за те, що вона їй допомагала. Під час святкування ОСОБА_6 розповіла, що в знак вдячності вона зробила заповіт на ОСОБА_2 Пізніше, з слів ОСОБА_2 їй стало відомо, що ОСОБА_6 подарувала їй свою квартиру. З приводу умов договору їй нічого не відомо.

Відповідно до договору дарування квартири від першого квітня дві тисячі чотирнадцятого року, ОСОБА_1, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передає безоплатно у власність ОСОБА_2, належну дарувальниціАДРЕСА_3 в м. Житомирі по вулиці Лятошинського у будинку № 13 (а. с. 5).

Пунктом 8 Договору зазначено «ОСОБА_3, сторони договору, безумовно стверджуємо, що наше волевиявлення на укладення цього договору є вільним, цей правочин відповідає нашим дійсним намірам та інтересам, не носить характеру фіктивного та удаваного, а також не є зловмисним, правочин укладається не під впливом тяжкої для будь-кого із сторін обставини, обману або насильства ..» (а. с. 6).

Пунктом 13 Договору зазначено, що «У звязку з похилим віком та хворобою зору Дарувальниці, на її особисте прохання, текст цього договору прочитано їй нотаріусом вголос.».

У судовому засіданні позивач підтвердила, що текст Договору дарування їй був прочитаний в голос і вона не допускає, що нотаріус її обманула.

Аналізуючи встановлені факти да докази, що їх підтверджують в їх сукупності, суд дійшов до висновку про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Навпаки, встановлені обставини, а саме факт попереднього заповіту на відповідача, власна ініціатива позивача у зверненні до нотаріуса, і особисте звернення до нього, що не заперечувалось нею в судовому засіданні, з однієї сторони, та зазначення в первісній редакції позову про незнання нотаріуса та відсутності копії договору, з другої сторони, повністю узгоджуються з показами свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_9 про бажання позивача укласти саме договір дарування спірної квартири та послідуюче бажання розірвати договір під впливом третіх осіб.

Суд не приймає до уваги посилання представника позивача у судовому засіданні на те, що позивач в звязку з похилим віком та станом здоровя на час укладення договору потребувала сторонньої допомоги, оскільки вказана обставина ніяким чином не доводить факту укладення договору дарування з умовою, а по друге відповідач ОСОБА_2 надавала таку допомогу як родичка за власним бажанням як до укладення договору так і після нього, що підтвердилось показами свідків та не заперечувалось позивачем.

Керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 60, 169, 209-215 ЦПК України, п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст.203 ч.1, 215, 717, 719 ч.2,722 ч.1 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири від 1 квітня 2014 року.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. П. Сингаївський