АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1140/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області в складі:

головуючого судді - Гринчука Р.С.,

суддів: Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар - Задвірний В.І.,

з участю прокурора - Коломий О.Є.,

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Хмельницької області в інтересах держави в особі Хмельницької міської ради до ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Пімліко», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Олешинська сільська рада Хмельницького району, про визнання недійним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння з апеляційними скаргами заступника прокурора Хмельницької області на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2017 року та рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2017 року,

встановила:

В листопаді 2016 року заступник прокурора Хмельницької області звернувся в суд з позовом в інтересах держави в особі Хмельницької міської ради до ОСОБА_1, ТОВ «Компанія з управління активами «Патріот 2014», ТОВ «ПІМЛІКО» про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства площею 0,8 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 10.02.2016 між ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія з управління активами «ПАТРІОТ 2014»; скасування державної реєстрації права власності та витребування з незаконного володіння ТОВ «Пімліко» земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,8 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 10.02.2016 між ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія з управління активами «Патріот 2014» укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства площею 0,8 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що належала продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_2 від 08.12.1997 року. Однак, на час укладення спірного договору ОСОБА_1 не набув права власності на вказану земельну ділянку, оскільки в книгах реєстрації державних актів на право приватної власності на землю Олешинської сільської ради відсутні записи про державну реєстрацію державного акту на право власності на вказану земельну ділянку; в акті зазначено, що він зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 01624, однак за вказаним номером зареєстровано державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_4, що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,05 га, яка розташована на території Олешинської сільської ради, садівниче товариство «Роднік». За даним фактом прокуратурою області 15.03.2016 року розпочато досудове розслідування за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК України. Згідно висновку експерта Хмельницького НДЕКЦ від 04.08.2016 року № 110 Т, відбитки печатки круглої форми з реквізитами «Олешинська сільська рада народних депутатів» на державному акті на ім'я ОСОБА_1 виконано не печаткою, яка була виявлена та вилучена в ході проведення 31.03.2016 обшуку в Олешинській сільській раді. Також ОСОБА_5, ініціали і підпис якої значаться у державному акті на право власності на землю на ім'я ОСОБА_1, в Олешинській сільській раді на посаді інженера-землевпорядника та на інших посадах не працювала; документація із землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 спірної земельної ділянки відсутня; бланк державного акту з номером 036579 у 2003 році отримав територіальний відділ Держгеокадастру у Білогірському районі. ОСОБА_1 не був власником спірної земельної ділянки, оскільки відповідний державний акт не видавався та не був зареєстрований у встановленому законодавством порядку. В подальшому згідно із договором купівлі-продажу від 31.03.2016 року зазначену земельну ділянку ТОВ «Компанія з управління активами «Патріот 2014» було продано ТОВ «ПІМЛІКО». Спірна земельна ділянка знаходиться в межах міста Хмельницького та до земель комунальної власності Олешинської сільської ради ніколи не належала, 10.02.2016 року вибула з комунальної власності територіальної громади м. Хмельницького поза її волею, тому міська рада вправі її витребувати із незаконного володіння добросовісного набувача - ТОВ «Пімліко».

Ухвалою суду від 19.12.2016 року у відкритті провадження у справі в частині вимог до ТОВ «Компанія з управління активами «Патріот 2014» відмовлено, у звязку із ліквідацією товариства.

Ухвалою суду від 13.05.2017 року провадження у справі в частині вимог до ТОВ «ПІМЛІКО» про витребування з незаконного володіння товариства земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,8 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1, закрито.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13.05.2017 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Хмельницької області просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду про закриття провадження у справі в частині вимог до ТОВ «ПІМЛІКО» про витребування з незаконного володіння товариства земельної ділянки, а справу направити в суд першої інстанції для продовження її розгляду.

На підтвердження незаконності ухвали суду зазначив, що закриваючи провадження у справі в частині вимог до ТОВ «Пімліко» відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд не врахував, що позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 10.02.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія з управління активами «Патріот 2014» та витребування з незаконного володіння ТОВ «Пімліко» спірної земельної ділянки є однорідними, нерозривно пов'язаними між собою, від вирішення однієї вимоги залежить вирішення інших вимог. Тому, відповідно до абзацу 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року та п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» у суду не було підстав для закриття провадження у справі в частині вимог до ТОВ «Пімліко».

При постановленні ухвали суд не врахував вимоги п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, за якими спори за позовами осіб щодо захисту майнових прав, які ґрунтуються на положеннях норм цивільного, земельного законодавства, у яких хоча б одна із сторін є фізичною особою підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Крім того, прокурор подав також апеляційну скаргу на рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. На обґрунтування своїх доводів апелянт навів обставини, які зазначені ним в позовній заяві.

В засіданні апеляційного суду апелянт підтримав доводи обох апеляційних скарг.

Представник відповідача ОСОБА_1 в суді проти задоволення апеляційних скарг заперечив.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційних скарг.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Судом встановлено, що заступник прокурора Хмельницької області в інтересах держави в особі Хмельницької міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ТОВ «Пімліко» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння.

У позові заступник прокурора вказував, що 10 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія з управління активами «Патріот 2014» укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,8 га, що розташована за адресою м. Хмельницький, вул. Кооперативна,64 та належала продавцю на підставі державного акту на право власності на землю. Проте, на час укладення спірного договору ОСОБА_1 не набув права власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, оскільки державний акт йому не видавався та не був зареєстрований у встановленому законодавством порядку. В подальшому, відповідно до договору купівлі-продажу від 31.03.2016 року вказану земельну ділянку ТОВ «Компанія з управління активами «Патріот 2014» продала ТОВ «Пімліко».

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності територіальної громади м. Хмельницького поза волею останньої, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 10.02.2016 року та витребувати земельну ділянку з незаконного володіння ТОВ «Пімліко».

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог заступника прокурора Хмельницької області в інтересах держави в особі Хмельницької міської ради до ТОВ «Пімліко» про витребування з незаконного володіння товариства земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, суд першої інстанції, враховуючи суб'єктний склад та характер спірних правовідносин, правильно виходив з того, що вимоги у цій частині позову не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Тому, наявні підстави, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України для закриття провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України та про помилковість висновку суду про наявність підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України для закриття провадження у справі спростовуються наступними обставинами.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства ( п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 15 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 12 ГПК України визначений перелік справ підвідомчих господарським судам.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Критерієм розмежування справ цивільного і господарського судочинства є суб'єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Враховуючи, що позивач, який є юридичною особою, звернувся з позовними вимогами до ТОВ «Пімліко» (юридична особа), а також характер спірних правовідносин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і правомірно відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України закрив провадження у справі в частині вимог до ТОВ «Пімліко».

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що закриваючи провадження у справі в частині вимог до ТОВ «Пімліко» відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд не врахував, що позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 10.02.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія з управління активами «Патріот 2014» та витребування з незаконного володіння ТОВ «Пімліко» спірної земельної ділянки є однорідними, нерозривно пов'язаними між собою та такими, що від вирішення однієї вимоги залежить вирішення інших вимог, оскільки за правилами ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвали рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що рішенням сільської ради від 3 лютого 1997 року № 7 передано земельну ділянку площею 0,80 га, розташовану на території сільської ради та призначену для ведення підсобного господарства, у власність ОСОБА_1,

На підставі цього рішення 8 грудня 1997 року ОСОБА_1 одержав державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на землю, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 01624.

12 травня 2011 року Верховна Рада України прийняла постанову № 3349-VI «Про зміну і встановлення меж міста Хмельницького і Хмельницького району Хмельницької області», якою збільшено територію міста на 681,0 га земель, у тому числі за рахунок 10,0 га земель, що знаходяться у віданні Олешинської сільської ради.

У 2015 року ПП «Діоріт Плюс 1» розробило технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а 7 жовтня 2015 року здійснена державна реєстрація земельної ділянки площею 0,80 га у Державному земельному кадастрі. Їй присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1.

Приватний нотаріус Байрачний А.І. вніс запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,80 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану по АДРЕСА_1, та призначену для ведення особистого селянського господарства.

10.02.2016 року ОСОБА_1 і ТОВ «КУА «Патріот 2014» уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Байрачним А.І., за умовами якого ОСОБА_1 продав, а ТОВ «КУА «Патріот 2014» придбало вказану земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 31 березня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Бобковою І.О., ТОВ «КУА «Патріот 2014» продало спірну земельну ділянку ТОВ «ПІМЛІКО», про що внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Частиною 2 статті 12 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі у суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 6 ЗК України (в редакції Закону від 13 березня 1992 року), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства.

Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно.

В силу ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 17 ЗК України (в редакції Закону від 13 березня 1992 року) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяви про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї.

Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення.

Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Із ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 23 ЗК України (в редакції Закону від 13 березня 1992 року) слідує, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 квітня 1993 року № 28 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 квітня 1993 року за № 31), яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, державні акти на право приватної власності на землю видаються і реєструються тією сільською, селищною, міською, районною Радою народних депутатів, яка прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність або надання її у постійне користування.

Державні акти на право приватної власності на землю реєструються у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю за формою згідно з додатком № 2.

Громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки (п. 7 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).

Частиною 1 статті 2 Закону № 1952-ІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч.ч. 1, 3, 4, 5 ст. 3 Закону № 1952-ІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про право на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Право на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія.

Як передбачено ч. 1 ст. 15 Закону № 1952-ІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

В силу ч. 1 ст. 19, ч. 1 ст. 26 Закону № 1952-ІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, державних актів на право власності або право постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом.

Записи до державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Статтями 15 і 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, у тому числі прав на земельні ділянки, встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 3 ст. 152 ЗК України.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право власності на нерухоме майно набувається особами в порядку, визначеному законом, який існував на час такого набуття, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього відповідно до Закону № 1952-ІV, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 13 червня 2012 року (справа № 6-54цс12), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

На час виникнення спірних правовідносин порядок набуття громадянами права власності на земельні ділянки визначався ЗК України (в редакції Закону від 13 березня 1992 року).

За змістом норм цього Кодексу рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок у власність громадян є необхідною передумовою виникнення такого права, після чого орган місцевого самоврядування на підставі вказаного рішення видає громадянам державні акти на право власності на земельні ділянки, які є документами, що посвідчують це право. Разом із тим, право власності на земельні ділянки виникає у громадян після того, як орган місцевого самоврядування видав їм державний акт на право власності на землю та зареєстрував його у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю.

У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підстав яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання цих документів недійсними в судовому порядку вказує на неналежне набуття громадянами права власності на земельні ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка розташовувалася на території сільської ради, яка в межах своєї компетенції 8 грудня 1997 року прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 зареєструвала та видала останньому державний акт на право приватної власності на землю.

У справі відсутні належні та допустимі докази того, що на час набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку вона належала територіальній громаді м. Хмельницького. Прокурором не доведено, що ця земельна ділянки входила до складу земель, які постановою Верховної Ради України від 19 січня 1995 року № 12/95-ВР були включені в межі міста.

Сама по собі відсутність з невідомих причин запису про реєстрацію державного акта на землю, виданого сільською радою ОСОБА_1 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю не може свідчити про те, що такої реєстрації не відбулося. Факт невнесення вказаного запису до Книги записів державних актів на право приватної власності на землю уповноваженою на те посадовою особою сільської ради, яка провела реєстрацію державного акта, зробила відповідну відмітку в ньому, власноручно поставила в документі підпис та гербову печатку про його реєстрацію, не є підставою для визнання державного акта на землю недійсним.

Довідки Управління Держгеокадастру у Хмельницькому районі Хмельницької області, Відділу Держгеокадастру у Білогірському районі Хмельницької області, Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради, Виконавчого комітету Хмельницької міської ради, щодо спірної земельної ділянки, висновок технічної експертизи документів від 4 серпня 2016 року № 110Т, проведеної в кримінальному провадженні, трудова книжка ОСОБА_5 достовірно не вказують на незаконність набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку.

В той же час прокурор не оскаржує рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність відповідачу ОСОБА_1 та виданого останньому державного акта на право власності на землю.

Таким чином, прокурором неправильно обрано спосіб захисту цивільного права, що унеможливлює задоволення даного позову.

Судові витрати між сторонами були розподілені судом у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог прокурора. Оскільки в задоволенні обох апеляційних скарг слід відмовити, тому судові витрати, понесені апелянтом в суді апеляційної інстанції не підлягають відшкодуванню за рахунок іншої сторони.

Керуючись ст.ст. 88, 307, 308, 312, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційні скарги заступника прокурора Хмельницької області відхилити.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2017 року та рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/ Судді /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

Головуючий у першій інстанції - Завортна О.Л. Доповідач - Гринчук Р.С.

Категорія № 47