АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі: Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України та ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_2 Національної гвардії України, третя особа: ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення позивача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини № НОМЕР_2 Національної гвардії України, третя особа: ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що 28.01.2016 року водій Військової частини № НОМЕР_2 ОСОБА_2 , керуючи належним відповідачу автомобілем УАЗ - 31519, держаний номерний знак НОМЕР_3 , рухаючись на червоне світло світлофору, здійснив на перехресті вул. Кутузова - бул. Лесі Українки в м. Києві ДТП, внаслідок чого пошкоджено належний позивачу та його дружині ОСОБА_3 автомобіль Suzuki Grand Vitara, державний номерний знак НОМЕР_4 , який за експертним висновком № 609 від 19.02.2016 року відновленню не підлягає. Вартість спричинених збитків становить 314 069,45 грн. Так, як страхова компанія відшкодувала їм 50 000 грн., решту позивач просив стягнути з відповідача, - володільця джерела підвищеної небезпеки.
Також позивач зазначав в позові, що в салоні автомобіля під час аварії знаходився він та його дружина . Автомобілем керувала дружина позивача. В результаті ДТП ОСОБА_3 отримала численні синці, забої та нервовий стрес. Позивач отримав незначні пошкодження, але сильний нервовий стрес. Від госпіталізації відмовились. Позивач та його дружина працюють лікарями у медичному центрі. ОСОБА_3 після ДТП отримала лікування за місцем роботи, у зв`язку з чим понесені значні витрати на придбання дорогих ліків іноземного виробництва. Право власності позивача на автомобіль підтверджується технічним паспортом № НОМЕР_5 , виданим 22.04.2009 року ВРЕР-4 УДАІ в м. Києві. Вина третьої особи підтверджується постановою Печерського районного суду м. Києва від 13.05.2016 року та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.07.2016 року. Після набрання постановою Печерського районного суду м. Києва від 13.05.2016 року законної сили відповідач, як з власної ініціативи так і після отримання від позивача письмового звернення добровільно не відшкодував спричинені матеріальні збитки. Тривалий час, а саме з 28.01.2016 року по 23.07.2016 року позивач та його дружина вимушені були частково користуватися громадським транспортом, та послугами таксі через зайнятість, необхідність рано приїжджати на роботу та пізно повертатися до додому, а тому просили стягнути витрати на таксі в сумі 6 199 гри. Також позивач посилався, на те, що через винну поведінку третьої особи, та не бажання відшкодовувати шкоду в добровільному порядку, вони змушені були в кредит придбати новий автомобіль з відстрочкою платежів на три роки, з виплатою за цей час процентів за кредит в розмірі 144 619, 57 грн., які позивач також просив стягнути з відповідача. Крім того позивач просив стягнути витрати за проведення експертизи в розмірі 1 176 грн., за отримання офіційних записів з відеокамер 594 грн., за отримання довідки щодо роботи світлофору 475 грн. Таким чином, на думку позивача, сума спричинених матеріальних збитків, підтверджених документально, складає 417 132 грн. 82 коп. Також позивач просив стягнути з відповідача 10 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_2 Національної гвардії України, третя особа: ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини № НОМЕР_2 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 264 069 двісті шістдесят чотири тисячі шістдесят дев`ять) грн. 25 коп.

Стягнуто з Військової частини № НОМЕР_2 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 - 5 549 ( п`ять тисяч п`ятсот сорок дев`ять) грн. 33 коп. судового збору.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.
В поданій апеляційній скарзі представник Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В скарзі посилався на те, що суд невірно здійснив розподіл судових витрат та не врахував роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладеного у Постановах №6 від 27.03.1992 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" та №4 від 01.03.2013 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів, про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", відповідно до яких постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого у відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням проте має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Тобто, сума відшкодування, яка повинна бути стягнута з Військової частини має бути зменшена на відповідну залишкову вартість автомобіля. Суд безпідставно погодився із твердженнями позовної заяви стосовно того, що факт вини водія ОСОБА_2 є доведеним.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В скарзі посилався на те, що пред`являючи позов, позивач просив суд стягнути з відповідача документально підтверджені належними доказами матеріальні збитки, спричинені ДТП, а також моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Суду надано належні докази на підтвердження спричинення матеріальних збитків у розмірі 417132 грн. 82 коп., що є далеко не повним переліком понесених родиною позивача матеріальних витрат, що навіть у випадку задоволення позову у повному обсязі залишаться не відшкодованими. Незважаючи на надані належні докази, рішенням суду з відповідача стягнуто тільки збитки за пошкоджений автомобіль у розмірі 264069.25 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 5549 грн. ЗЗ коп. Таке рішення є підтвердженням недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та невідповідністю висновків суду обставинам справи. Судом неправильно витлумачені норми матеріального права, які застосовані, зокрема ст. 1166 ЦК України, ст. 22 ЦК України. Суд не врахував підтверджені документально збитки, які позивач зазнав для відновлення свого порушеного права (оплата експертизи, отримання довідок на підтвердження вини третьої особи, що стали доказами у справі про адміністративне правопорушення, необхідність сплачувати проценти за кредит, користуватись послугами таксі у першу чергу через стан дружини, яку треба було возити для лікування. Суд безпідставно відмовив в стягненні моральної шкоди, не врахувавши практику Європейського Суду з прав людини щодо підстав для відшкодування моральної шкоди та дотримання принципу справедливої сатисфакції.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник підтримали доводи скарги позивача, проти задоволення скарги відповідача заперечували.
Представник відповідача підтримав власну скаргу, проти задоволення скарги позивача заперечував.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам, рішення районного суду повністю не відповідає.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Згідно ч. 2. ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Стаття 1188 ЦК України визначає, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28.01.2016 року водій Військової частини № НОМЕР_2 (надалі по тексту - Відповідач) ОСОБА_2 (надалі по тексту - Третя особа), керуючи належним Відповідачу автомобілем УАЗ - 31519, держаний номерний знак НОМЕР_3 , рухаючись на червоне світло світлофору, здійснив на перехресті вул. Кутузова - бул. Лесі Українки в м. Києві ДТП, внаслідок чого пошкоджено належний Позивачу та його дружині ОСОБА_3 автомобіль Suzuki Grand Vitara, державний номерний знак НОМЕР_4 .
Постановою Печерського районного суду м. Києва від 13.05.2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення (а.с.36).

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 11.07.2016 року постанову Печерського районного суду м. Києва від 13.05.2016 року залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення (а.с.а.с. 37-42).

Відповідно до ст.61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи вказані вимоги закону, доводи апеляційної скарги відповідача з приводу недоведеності вини третьої особи є повністю безпідставними. та спростовуються вищенаведеними судовими рішеннями .

Разом з тим заслуговують на увагу доводи з приводу не вирішення судом питання, щодо передачі відповідачу залишків пошкодженого транспортного засобу.

Право власності Позивача на автомобіль Suzuki Grand Vitara, державний номерний знак НОМЕР_4 піддержується технічним паспортом № НОМЕР_5 , виданого 22.04.2009 року ВРЕР-4 УДАІ в м. Києві(а.с.ІО).

Згідно висновку експертного дослідження № 609 від 19.02.2016 року автомобіль Suzuki Grand Vitara, державний номерний знак НОМЕР_4 відновленню не підлягає, вартість спричинених збитків становить 314 069, 25 грн. (а.с.а.с. 11-28).

19.07.2016року позивачем отримано від страхової компанії «Граве Україна» страхову компенсацію у розмірі 50 000 грн. Таким чином, з урахуванням висновку експерта, залишок суми збитків за пошкоджений автомобіль складає 264 069, 25 грн.

Визначаючи розмір збитків, завданих пошкодженням автомобіля, суд вірно визначив суму, яка підлягає стягненню. Проте, застосував не всі норми, які підлягали до застосування.

За загальним правилом та з огляду на положення ст. 1192 ЦК України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму № 4 ВССУ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст. 30 вищенаведеного Закону, який згідно ст. 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто, транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є економічно необґрунтованим,- витрати на ремонт перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.

У разі якщо власник не згоден із визначенням транспортного засобу фізично знищеним. Йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця пригоди.

В п. 14 вищевказаної постанови зазначено, що ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснив, що він погоджується з тим, що його автомобіль є фізично знищеним і згоден передати його залишки відповідачу, також просив суд стягнути з останнього витрати по переоформленню права власності на автомобіль, а також витрати за зберігання вказаного автомобіля на спеціальній стоянці.

Так, як суд в порушення, вищенаведених роз`яснень не обговорив питання про передачу пошкодженого автомобіля відповідачу, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині відшкодування майнової шкоди необхідно змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацом такого змісту.

Зобов`язати ОСОБА_1 , після відшкодування йому у повному обсязі майнової шкоди в сумі 264 069 грн. 25 коп. , передати Військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України у власність пошкоджений автомобіль Suzuki Grand Vitara, державний номерний знак НОМЕР_4 , поклавши на відповідача всі витрати, пов`язані з переоформленням права власності.
При цьому, апеляційний суд не може зобов`язати відповідача сплатити вартість коштів за зберігання пошкодженого транспортного засобу, так як такі суми не були заявлені позивачем в позовній заяві, а відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.

Обґрунтованими також є доводи апеляційної скарги з приводу невірного розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Стягуючи з відповідача судовий збір в сумі 5 549 ( п`ять тисяч п`ятсот сорок дев`ять) грн. 33 коп. , суд не вірно застосував вказану норму, оскільки вказана сума не відповідає вимогам пропорційності до задоволених позовних вимог.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача, апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що витрати позивача на відсотки по кредиту для придбання нового автомобіля, а також витрати на таксі не є прямою дійсною шкодою, яку зобов`язаний відшкодовувати відповідач за ст. 1192 ЦК України.

Суд вірно визначив розмір збитків за висновком експертизи, виходячи з ринкової вартості транспортного засобу позивача, та вже отриманої позивачем суми страхового відшкодування.

Суд не погоджується з доводами представника позивача, що відсотки за кредитом та витрати на таксі є обов`язковими витратами, які повинен був понести позивач для відновлення свого порушеного права, а тому вони не мають бути відшкодовані відповідачем за ст. 22 ЦК України.

Також колегія погоджується з висновками суду, що витрати, які поніс позивач під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, повинні відшкодовуватись в рамках тієї справи.

Разом з тим, суд жодним чином не мотивував свого рішення в частині відмови у стягненні з відповідача витрат на проведення експертизи, якою був встановлений розмір завданих позивачу збитків, та який покладено в основу даного рішення, на суму 1176 грн., які відносяться до судових витрат і повинні бути відшкодовані відповідачем, при розгляді цієї справи.

Також, відмовляючи в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що вказані вимоги є недоведеними .

Колегія суддів з таким висновком погодитись не може з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що:

1. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

2. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

3. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

4. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

5. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Матеріалами справи доведено, що внаслідок винної поведінки третьої особи, яка управляла джерелом підвищеної небезпеки, що перебуває у володінні відповідача, було пошкоджено майно позивача, внаслідок чого останній був позбавлений засобу для пересування, що призвело до зміни нормальних життєвих зв`язків останнього, тобто спричиняло йому моральні страждання, а тому відмова в позові , щодо відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам Закону.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку, що ці вимоги можуть бути задоволені лише частково в сумі 3000 грн., так як заявляючи вимоги про стягнення 10 000 грн., позивач мотивував їх в тому числі і моральними стражданнями, які отримала дружина позивача, проте в її інтересах позов в даній справі не заявлявся.

Визначаючи суму відшкодування 3000 грн., колегія виходить з чинників , визначених ст. 23 ЦК України, наявних в справі доказів та засад розумності та справедливості.

Керуючись ст. 309 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду в частині відмови у стягненні моральної шкоди скасувати, ухваливши нове рішення в цій частині про часткове задоволення цих вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, рішенням апеляційного суду апеляційні скарги та позовні вимоги задовольняються частково то судовий збір підлягає розподілу між сторонами пропорційно до задоволеної частини вимог.

З відповідача на користь позивача відшкодуванню підлягає судовий збір в сумі 1% від задоволеної суми про відшкодування майнової шкоди - 2640 грн. 70 коп. , а також в сумі, яка була сплачена позивачем до районного та апеляційного суду за вимоги немайнового характеру 551 грн. 20 коп. + 606 грн. 32 коп. = 1157 грн. 52 коп. , які неправомірно не були задоволені районним судом , а всього 3798 грн. 22 коп.

Інші доводи, поданих апеляційних скарг висновків суду не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування рішення в іншій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 308, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:
Апеляційні скарги Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року в частині вирішення вимог про відшкодування майнової шкоди та судових витрат змінити, в частині вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення цих вимог.

Стягнути з Військової частини № НОМЕР_2 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 у відшкодування майнової шкоди 264069 двісті шістдесят чотири тисячі шістдесят дев`ять) грн. 25 коп., 3000 грн. у відшкодування моральної шкоди, 3 798 грн. 22 коп. судового збору, 1 176 грн. витрат за проведення експертизи , а всього 269 043 (двісті шістдесят дев`ять тисяч сорок три) грн. 47 коп.

Зобов`язати ОСОБА_1 , після відшкодування йому у повному обсязі майнової шкоди в сумі 264 069 грн. 25 коп. , передати Військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України у власність пошкоджений автомобіль Suzuki Grand Vitara, державний номерний знак НОМЕР_4 , поклавши на відповідача всі витрати, пов`язані з переоформленням права власності.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: