Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 332/3802/14-ц Головуючий у 1-й інстанції: Марченко Н.В.
Провадження № 22-ц/778/520/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

ОСОБА_2,

За участю секретаря: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (до укладення шлюбу - Хурматулліна) Т.Б. про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову представник ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 01 грудня 2008 року відповідач отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п.п. 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає Право Банку у будь - який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь - якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання та правилами банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, складає між нею та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у звязку з чим станом на 30.04.2014 року має заборгованість у сумі 15 148,37 грн., яка складається з наступного: 6 821,09 грн. - заборгованість за кредитом; 5 673,50 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 694,33 грн. заборгованість за комісією за користування кредитом; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 709,45 грн. - штраф (процентна складова).

Посилаючись на зазначені обставини, Банк просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 01 грудня 2008 року в розмірі 15 148,37 грн. та судовий збір у сумі 243,60 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 01 грудня 2008 року в розмірі 14 188,92 грн. та судовий збір в сумі 243,60 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

ПАТ КБ «ПриватБанк» рішення суду не оскаржило.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

За положеннями п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

За нормами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст.ст. 526, 611, 623, 625 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, за укладеним між сторонами по справі договором № б/н від 01.12.2008 року (далі договір) відповідач отримала картку кредитка «Універсальна» № 5577 2129 0489 1531, термін дії (місяць/рік) 12/11, зі встановленим первісно кредитним лімітом у сумі 500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % на місяць на залишок заборгованості (т. 1, а.с. 8, 146-148, 149, 150, т. 2, а.с. 4-16, 17, 18, 19).

Кредитний ліміт у подальшому змінювався Банком як у сторону зменшення, так і в сторону збільшення, відповідно до п.п. 3.2, 5.3 Умов та правил надання банківських послуг, які є частиною укладеного між сторонами договору. Так, 23.11.2009 року кредитний ліміт за карткою № 5577 2129 0489 1531 був знижений до 450 грн., а 30.06.2011 року кредитний ліміт був збільшений до 5 700 грн., що підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитних карток (т. 2, а.с. 20).

За укладеним між сторонами договором було видано дві картки. Так, з довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» про видані картки та строк їх дії вбачається, що крім кредитної картки № 5577 2129 0489 1531, дата відкриття - 01.12.2008р., термін дії (місяць/рік) 12/11, було видано кредитну картку № 5577 2129 1094 3730, дата відкриття - 16.12.2009р., термін дії (місяць/рік) 10/13 (т. 2, а.с. 17).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 01.12.2008 року відповідачем з часу укладення договору по декілька разів на рік протягом 2009-2011р.р. вчинялися дії щодо виконання зобовязань, здійснювалося погашення заборгованості за наданим кредитом. Останній платіж в сумі 75 грн., який внесла відповідач в рахунок погашення заборгованості за вказаним договором, був здійснений 24.10.2011р., після чого зобов'язання за договором не виконувались (т. 1, а.с. 5-7, т. 2, а.с. 4-16).

Банк звернувся до суду з позовом 28.07.2014р. (а.с. 2-4).

У звязку з неналежним виконанням зобовязань за вказаним договором відповідач станом на 30.04.2014 року має заборгованість у сумі 15 148,36 грн., яка складається з наступного: 6 821,09 грн. - заборгованість за кредитом; 5 673,50 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 694,33 грн. заборгованість за комісією за користування кредитом; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 709,44 грн. - штраф (процентна складова) (т. 1, а.с. 5-7).

Враховуючи вищевикладене, а також те, що неналежне виконання позичальником зобовязань за договором підтверджене доказами та виходячи із встановлених ст. 526 ЦК України загальних умов виконання зобовязання і передбаченого ст. 629 ЦК України принципу обовязковості договору, суд дійшов вірного висновку, що з ОСОБА_3 на користь Банку підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 14 188,92 грн., відповідно до наданого позивачем розрахунку, який є обґрунтованим та таким, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК України).

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку загальної позовної давності спростовані під час апеляційного розгляду справи. Як зазначалося вище, за укладеним між сторонами договором було видано дві картки, термін дії картки № 5577 2129 0489 1531 встановлений до 12/11 (місяць/рік), термін дії картки № 5577 2129 1094 3730 встановлений до 10/13 (місяць/рік), а Банк звернувся до суду з позовом 28.07.2014р., тому строк загальної позовної давності не сплив на час пред'явлення позову.

Крім того, обґрунтовуючи позов Банк зазначав, що відповідач періодично сплачує заборгованість за кредитним договором.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Як зазначалося вище, відповідачем з часу укладення договору вчинялися дії щодо виконання зобовязань - проводилося погашення заборгованості за наданим кредитом. Таким чином, у відповідності до ст. 264 ЦК України дії відповідача з часткового погашення боргу переривали перебіг строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильності розрахунку заборгованості не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Так, вищевказаний розрахунок оформлений належним чином у відповідності до законодавства та умов кредитного договору, відображає прийняті платежі, нарахування процентів, комісії тощо, і не дає підстав ставити його під сумнів.

Крім іншого, відповідачем в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України не доведено, що вказаний розрахунок є неналежним та недопустимим доказом, що при здійснені розрахунку допущена помилка або Банком не враховані платежі, які відповідач здійснила в рахунок погашення заборгованості. ОСОБА_3 також не надано ані суду першої, ані апеляційної інстанції іншого розрахунку заборгованості за кредитним договором, який би відповідав положенням законодавства та умовам кредитного договору.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду по суті спору також не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи або зводяться до особистої незгоди з висновками суду щодо оцінки доказів. Заперечення проти висновків рішення суду першої інстанції полягають у переоцінці доказів, за умови відсутності підстав для такої переоцінки.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Всі інші викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Разом із тим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем при предявленні позову, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до копії довідки до акта огляду МСЕК Серія АД № 160716 від 23.03.2011р. ОСОБА_3 є інвалідом 2 групи безстроково, а тому згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Згідно ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Такі роз'яснення містяться в п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Отже, враховуючи, що відповідач звільнена від сплати судового збору, судові витрати на користь позивача підлягають компенсації за рахунок держави.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судового збору в розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2015 року у цій справі скасувати в частині стягнення з ОСОБА_3 судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

Судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. компенсувати Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» за рахунок держави.

В іншій частині рішення у цій справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: