______________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/8220/17
Провадження № 2/520/8265/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

ВСТАНОВИВ:

14 липня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила розподілити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнавши за нею, ОСОБА_1, право власності на: 1/1 частку будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3, загальною площею 164, 5 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 370 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_3; та автомобіль марки MITSUBISHI LANSER, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем було придбано майно, а саме житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 та автомобіль марки MITSUBISHI LANSER, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Однак, позивач стверджує, що вказане майно було придбано за її особисті кошти, що в свою чергу і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М.

Ухвалою суду від 17.07.2017 року було відкрито провадження по справі та призначено судове засідання.

В ході судового засідання, яке відбулось 06.09.2017 року, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою, в якій просила об'єднати в одне провадження дану цивільну справу із цивільною справою №520/7428/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

У своїй позовній заяві позивач ОСОБА_2 просив ухвалити рішення, яким розподілити майно подружжя, визнавши за ним та ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 частину будинку АДРЕСА_3

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.09.2017 року було об`єднано в одне провадження цивільну справу № 520/8220/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя із цивільною справою № 520/7428/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, у задоволенні позову ОСОБА_2 просили відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_1, позов свого довірителя підтримала та просила його задовольнити.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши свідків, вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а у задоволені позову ОСОБА_2 слід відмовити, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2009 року Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлю між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про що було складено актовий запис за № 544.

В період вказаного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_9, яке було видано 27 квітня 2010 року Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції.

Також судом встановлено, що у позивача ОСОБА_1 від попереднього шлюбу є малолітня донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_4

З матеріалів справи вбачається, що 23 серпня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н.С. було посвідчено Договір купівлі-продажу реєстр. № 1576, відповідно до умов якого ОСОБА_9 передав у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність будинок, розташований за адресою АДРЕСА_3, загальною площею 164 кв.м., у тому числі житловою площею 27,5 кв.м. До складу будинку входять: житловий будинок, позначений у плані літерою - «И», навіс (тимчасова споруда) - «М», огорожа -2,4, мостіння - І,ІІ, які розташовані на земельній ділянці площею 370 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_3.

В пункті 3.1 Договору зазначено, що продаж майна за домовленістю сторін вчинено за 210 000 гривень

Окрім того з матеріалів справи вбачається, що в період шлюбу ОСОБА_2 на підставі довідки-рахунок № ААВ369968 від 17.08.2013 року набув право власності на автомобіль марки MITSUBISHI LANSER, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 ( попередній знак НОМЕР_1).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що спірний будинок та автомобіль є її особистою приватною власністю, оскільки придбані за її особисті кошти.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з 12.09.2006 року по 29.12.2016 року працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Пуратос Україна» на посаді Спеціаліст ВЕД. Згідно довідки про доходи вих. № 1021 від 08.06.2017 року її дохід за період з 01.01.2014 року по 29.12.2016 року склав 459 538, 08 гривень, а з урахуванням утримання сума до виплати становила 343 396, 36 гривень.

У судовому засіданні позивач пояснила, що довідку про заробітну плату за більш пізній час вона надати не може, у зв'язку з тим, що вказана інформація відсутня в Товаристві, разом з тим повідомила, що за весь час роботи її середньомісячний дохід становив приблизно 10 000 гривень.

Також судом встановлено, що до реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_2, а саме 16 грудня 2005 року між позивачем ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Аваль» було укладено Кредитний договір № ML-501/232/2005, за умовами якого борг повинно погасити до 16 грудня 2020 року.

Вказані грошові кошти були витрачені на придбання квартири, а саме 16 грудня 2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. було посвідчено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_11 продала, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1, яка складається з двох житлових кімнат житловою площею 28,0 кв.м., загальною площею 67,1 кв.м.

З метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, цього ж дня 16 грудня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки № PML-501/232/2005, предметом якого є нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

Вказаний правочин було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7398.

Таким чином судом встановлено, що майже за 4 роки до реєстрації шлюбу з відповідачем, позивач ОСОБА_1 отримала кредитні кошти, які використала на придбання квартири за адресою АДРЕСА_2.

При цьому суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_2 про те, що з весни 2005 року він та ОСОБА_1 почали проживати разом, отримували та виплачували вказаний кредит для потреб сім`ї, оскільки вказані доводи не підтверджуються матеріалами справи, позивач у судовому засіданні не довів факт спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу з вищевказаного періоду, жодних доказів оплати кредитних коштів ним особисто не надав, більш того, у судовому засіданні повідомив, що познайомився з дружиною у 2009 році.

Також у своїй позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що нібито в 2007 році вони разом взяли кредит на покупку 4-х кімнатної квартири та також гаражу, розташованих за адресою АДРЕСА_6 та продавши які грошові кошти були витрачені на придбання житлового будинку за адресою АДРЕСА_3.

Проте суд відхиляє вказані доводи, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи, так як було встановлено вище, кредитний договір було укладено між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 в 2005 році, а квартира, яку було придбано за кредитні кошти, знаходиться за адресою АДРЕСА_4 знаходиться в будинку НОМЕР_5 а не як зазначає позивач НОМЕР_6 та складається з двох кімнат, натомість як позивач вказує що вказана квартира складається з чотирьох кімнат.

Таким чином суд вважає, що ОСОБА_2 у своєму позові посилається на обставини, які завідомо не відповідають матеріалам справи, що свідчить про те, що він не мав жодного відношення до придбаної ОСОБА_1 в 2005 році квартири за адресою АДРЕСА_2.

Суд критично ставиться до письмових пояснень ОСОБА_2, датованих 13 листопада 2017 року, в яких він вказує на нібито описки, оскільки вказані пояснення ним виконані вже після ознайомлення з матеріалами справи та надання ним особистих пояснень в ході судового засідання яке відбулось 29 вересня 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повідомила, що на придбання житлового будинку за адресом АДРЕСА_3 були витрачені грошові кошти, які їй надав її батько ОСОБА_12, який фактично й займався пошуком будинку та взяв на себе всі організаційні питання.

Дійсно, в судовому засіданні в якості свідків були допитані: батько позивача ОСОБА_12, який підтвердив факт передання грошових коштів своїй доньці на придбання будинку, а також був допитаний колишній власник житлового будинку ОСОБА_9, який повідомив, що питання про продаж належного йому будинку він вирішував особисто з ОСОБА_12, з рук якого він отримав грошові кошти, з відповідачем ОСОБА_2 він жодного разу не зустрічався.

Суд звертає увагу та той факт, що відповідач та його представник не змогли спростувати вказані обставини, більш того, відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні не зміг надати суду відповіді на елементарні питання, а саме: хто саме та як знайшов спірний будинок, хто саме вів перемовви з власником щодо його придбання, за яку ціну було придбано вказаний будинок; у якого нотаріуса укладався договір купівлі-продажу тощо.

Вирішуючи питання по суті, суд, перш за все, бере до уваги, що будь-яких доказів наявності у нього будь-яких доходів ОСОБА_2 суду не надав, з трудової книжки НОМЕР_7 вбачається, що останній запис про звільнення ОСОБА_2 датований 10.10.2005 року, та згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України від 20.09.2017 року № 45392 відповідач в період з 2009 року по 2016 рік доходів не отримував.

Вказане безумовно свідчить про відсутність у нього коштів, які б він в свою чергу міг би витратити на придбання в 2011 році спірного будинку.

Також суд критично ставиться до свідчень ОСОБА_13, що був допитаний у судовому засіданні у якості свідка, який повідомив, що він є директором ТОВ «Мозаїка» та ПП «Зірка», а відповідач ОСОБА_2 нібито з 2007 року працює у нього особистим водієм. В липні 2011 році свідок надав ОСОБА_2 у борг на придбання будинку 40 000 дол. США, з яких 11 000 дол. США йому уже повернуто шляхом списання коштів з заробітної плати.

Проте, даючи оцінку вказаним поясненням свідка суд зазначає, що будь-якого договору позики, чи то розписки між ОСОБА_13 та ОСОБА_2, як повідомив сам свідок, не укладалось, що є дуже дивним зважаючи на досить велику суму позики та відсутність родинних відносин.

Більш того, згідно паспорта гр.. України серії НОМЕР_8 свідок ОСОБА_13 зареєстрований за АДРЕСА_5, доказів його проживання в м. Одесі, а також доказів того, що він є директором ТОВ «Мозаїка» та ПП «Зірка», суду надано не було, а у відповідності до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також слід зазначити, що вищевказані свідчення суперечать показам самого ОСОБА_2, який у судовому засіданні стверджував, що позичав у ОСОБА_13 грошову суму у розмірі 20 000 доларів США.

Крім того, вказаний свідок повідомив, що ОСОБА_2, працюючи у нього, отримував заробітну платню спочатку у розмірі 3500 грн., а у теперішній час - 6000 гривень, однак, жодних доказів цього суду не надав, так як і не повідомив способу вирахування з працівника позичених коштів, а лише вказував, що він списує ОСОБА_2 грошові кошти за якісь проведені роботи, але які саме роботи здійснює відповідач та як саме вони оцінюються, не вказав.

Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Також судом встановлено, що 24 листопада 2012 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О.В. було посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала у власність, а покупець ОСОБА_15 прийняла у власність ? частки, покупець ОСОБА_2 прийняв у власність ? частку квартири під АДРЕСА_1 За домовленістю сторін продаж здійснено за 300 210 гривень.

Отже, на думку суду, у судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи позивача ОСОБА_1, про те що для придбання будинку за адресою АДРЕСА_3 були витрачені грошові кошти, які надав їй батько ОСОБА_12, та які в подальшому були нею йому повернуті після продажу квартири під АДРЕСА_1

Те, що грошові кошти отримані від продажу квартири під АДРЕСА_1 були витрачені на придбання будинку за адресою АДРЕСА_3 фактично підтвердив у своїй позовній заяві і сам відповідач ОСОБА_2.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна

Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, а відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Також п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що не належить до спільної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу, за кошти, які належали одному з подружжя особисто тощо.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що спірне майно - будинок за адресою АДРЕСА_3, був набутий позивачем ОСОБА_1 хоч і за час шлюбу з відповідачем, але за кошти, що належали особисто їй, отримані нею в борг у батька, які в подальшому були нею повернуті після продажу належної їй на праві приватної власності квартири.

Доказів того, що в придбання будинку були вкладені і спільні кошти подружжя, відповідач не надав, а тому відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України спірний будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_1 і поділу не підлягає.

При цьому суд бере до уваги твердження позивача ОСОБА_1 щодо того, що її чоловік ніде не працював, однак, цілими днями вдома не знаходився, за його словами підробляв таксистом, але грошових коштів на потреби сім`ї не надавав, вихованням дітей не займався, так як жодних доказів іншого у судовому засіданні відповідачем надано не було.

Що стосується вимог позивача ОСОБА_1 в частині поділу автомобіля MITSUBISHI LANSER, 2007 року випуску, суд зазначає наступне.

Підтримуючи позовні вимоги у цій частині, ОСОБА_1 стверджувала, що вказаний автомобіль був придбаний нею особисто за кредитні кошти, отримані за кредитним договором, який до теперішнього часу не виконаний та борг остаточно не погашений. Однак, жодних доказів вищезазначеного позивач у судовому засіданні не надала.

Позивачем не надано доказів того, що на придбання спірного автомобіля нею були використанні особисті кошти, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, спірний автомобіль на підставі довідки -рахунок № ААВ369968 від 17.08.2013 року зареєстрований саме за ОСОБА_2, а від так залишилось не зрозумілим, що заважало позивачу, в разі придбання вказаного автомобіля за власні кошти, здійснити його реєстрацію за собою.

Згідно з частинами 1-3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У ч. 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 1, 2 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У пунктах 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 рокуроз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи те, що автомобіль марки MITSUBISHI LANSER, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 є річчю неподільною, на момент вирішення справи його вартість встановлена не була, відсутня згода одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднє внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а тому суд с визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави

Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Разом з тим, при вирішенні спору суд враховує положення ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1, та відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 в повному обсязі.

Також слід зазначити, що твердження ОСОБА_2 щодо того, що він власною працею брав участь в ремонті спірного будинку, займався його облаштуванням тощо, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, так як жодних доказів цього: поганого стану придбаного будинку, придбання будівельних матеріалів, проведення будь-яких ремонтних робіт позивачем надано не було. Крім того, позовні вимоги ОСОБА_2 не були заявлені на підставі статті 62 Сімейного Клодексу України.

Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212, 213, 214, 215, 223, 293, 294 ЦПК України, ст. ст. 60, 62, 63, 67 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на будинкок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3, загальною площею 164, 5 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 370 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_3.

Визнати автомобіль марки MITSUBISHI LANSER, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину автомобіля марки MITSUBISHI LANSER, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину автомобіля марки MITSUBISHI LANSER, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

В решті позовних вимог - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Куриленко О. М.