Справа № 148/1143/15-ц Провадження № 22-ц/772/2070/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 39 Доповідач Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючої: Марчук B.C.

Суддів: Кучевського П.В., Панасюка О.С.

при секретарі: Ліннік Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права власності та стягнення коштів на лікування і поховання, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 травня 2017 року, -

В с т а н о в и л а :

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в Тульчинський районний суд Вінницької області з даним позовом до ОСОБА_4, який в ході розгляду справи помер і був замінений відповідач на ОСОБА_3.

Позивачка неодноразово змінювала позовні вимоги і в остаточному їх варіанті просила суд про встановлення факту проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без шлюбу, про визнання права власності на ? частину причепа та стягнення коштів на лікування і поховання.

Позовні вимоги, з урахуванням останніх змін, мотивувала тим, що з першого квітня 2013 року вона проживала з ОСОБА_5 однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу до його смерті 31 жовтня 2014 року. Шлюб вони не реєстрували через свій вік, а потім ОСОБА_5 захворів. Проживали у будинку ОСОБА_5 за адресою: с. Мазурівка, вул. Гагаріна, 40 Тульчинського району Вінницької області. У них були спільні кошти, вели спільне господарство, зробили біля його будинку огорожу.

01.10.2014 вони разом з ОСОБА_5 купили за спільні кошти причеп вантажний ПГМФ-8302 «Чемпіон», за який заплатили 6500 гривень і який покійний ОСОБА_4 не встиг зареєструвати.

22.10.2014 у ОСОБА_5 стався інсульт і його було госпіталізовано в Тульчинську ЦРЛ. Він був важко хворий, вона його доглядала, за свої кошти купляла ліки, возила в м. Вінницю в лікарню. Ні його син ОСОБА_4, ні онук ОСОБА_3 його не відвідували і не лікували.

31.10.2014 ОСОБА_5 помер. Вона його захоронила. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина за законом, яка складається з житлового будинку, розташованого в с. Мазурівка, вул. Гагаріна, 40 та причепа ПГМФ-8302 «Чемпіон», який знаходиться у відповідача.

Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцем першої черги став його син ОСОБА_4, який звернувся в державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини але 13.09.2015 ОСОБА_4 помер і спадкоємцем став його син та онук покійного - ОСОБА_3, який звернувся в державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини.

Так як вона з ОСОБА_5 купляли причеп за спільні кошти, коли вони проживали однією сімєю але не перебували у шлюбі, то відповідно до ст.74 СК України, даний причеп є їх спільною сумісною власністю і вона має право на визнання за нею права власності на 1/2 частину причепа. А так як причеп є неподільною річчю, то просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 3250 гривень.

В послідуючому позивачка просила суд залишити дану позовну вимогу без розгляду, що і було зроблено ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 травня 2017 року (а/с 27 т.2).

Крім того, на лікування ОСОБА_5 нею були витрачені кошти в розмірі 6222 грн., а на його поховання 12100 грн. Так як з Пенсійного фонду України в Тульчинському районі їй було надано допомогу на поховання в розмірі 2700 грн., а також ТОВ АК «Зелена долина» надало допомогу в розмірі 500 грн., то позивачка просила суд стягнути на її користь з відповідача понесені нею витрати на лікування та поховання спадкодавця в розмірі 15122 грн., а також витрачені кошти на памятник у сумі 9200 грн..

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 травня 2017 року позов було задоволено частково. Вирішено: встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_2 із ОСОБА_5 як чоловіка та жінки без шлюбу з 01.04.2013; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на лікування та поховання ОСОБА_5 в розмірі 13466,73 гривень 73 копійки, на придбання та установку памятника в розмірі 9200 гривень та 1365,40 гривень 40 копійок судових витрат; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку, як незаконне та необґрунтоване. Просить скасувати рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 травня 2017 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення коштів на лікування та поховання ОСОБА_4 і здійснити розподіл судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні оскаржуваного рішення суду, вказані правові вимоги дотримані не в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суду першої інстанції.

Як видно з апеляційної скарги, дане рішення суду в частині встановленого юридичного факту, не оскаржується, тому в цій частині його законність і обгрунтованість апеляційним судом не перевіряється.

Щодо вимоги про стягнення коштів на лікування і поховання, яка судом задоволена частково, то встановлене наступне.

Як видно із свідоцтва про смерть серії I-АМ №303915 на а/с 5 т.1, 31.10.2014 року помер ОСОБА_5 і в наслідок цього, відкрилася спадщина на його майно, як це передбачено ст. 1220 ЦК України.

Відповідно до копії спадкової справи № 823/2014 до майна померлого 31.10.2014 ОСОБА_5 з заявою до Тульчинської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини звернувся син померлого ОСОБА_4П.( а.с.30-35 ), однак 13.09.2015 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-АМ № 334575 виданого 14.09.2015 ( а.с.73 т.1 )

Після смерті ОСОБА_4 з заявою до Тульчинської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини звернувся син померлого та онук покійного ОСОБА_5 - ОСОБА_3 і не відкликав цієї заяви, що підтверджується копією спадкової справи № 635/2015 ( а.с.138- 142 т.1), а тому відповідач ОСОБА_3 є особою, яка прийняла спадщину, в силу норми ч.1 ст.1269 ЦК України та спадкоємцем майна покійного ОСОБА_5

Відповідно до довідки завідуючого неврологічним відділенням Тульчинської ЦРЛ від 26.11.2016 року, ОСОБА_2 знаходилась біля хворого ОСОБА_5, який перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Тульчинської ЦРЛ з 22.10.2014 по 27.10.2014 року так, як останній потребував стороннього догляду (а.с.6 т.1).

Згідно довідки виконкому Кинашівської сільської ради Тульчинського району №2617 від 19.11.2014 року, ОСОБА_2 проживала разом з ОСОБА_5, який помер 31.10.2014 року, на одній житловій площі в с.Мазурівка по вул.Гагаріна, 40 по день його смерті і ОСОБА_2 дійсно хоронила ОСОБА_5 ( а.с.7 т.1 ).

Відповідно до ст. 1232 ЦК України, спадкоємці зобовязані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою, на утримання, догляд, лікування та поховання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу; ритуальні послуги це послуги, повязані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання.

Згідно довідки Тульчинської ЦРЛ від 25.09.2015 ОСОБА_5 знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному та реанімаційному відділеннях з 22.10.2014 по 30.10.2014 і отримував медикаментозне лікування за власний рахунок ( а/с.118 т.1 ).

Фіскальними чеками аптеки №1 ТОВ Моноліт ЛТД на придбання медикаментів, які були надані позивачкою на підтвердження витрат на лікування, доведено таких витрат на суму 4699, 73 грн. ( а.с.62-65 т.1).

Колегія суддів погоджується з висновком суду про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на лікування покійного ОСОБА_5 але у розмірі 4699, 73 грн.

Твердження апелянта та свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, що покійний ОСОБА_5 був не бідною людиною, тому позивачка не лікувала його за свої кошти, є надуманими та голослівними.

З огляду на те, що ОСОБА_5, перебуваючи у лікарні перед смертю, потребував сторонньої допомоги, яку йому надавала позивачка, він не міг купляти необхідні для нього медикаменти. А, враховуючи покази свідка ОСОБА_10 про те, що позивачка у цього свідка позичала гроші на лікування покійного чоловіка; обставини, що відповідач участі у його лікуванні та похованні не приймав, чого він сам не спростовує, ці витрати понесла саме позивачка, тому вони підлягають стягненню зі спадкоємця, яким є відповідач.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії І-АМ № 303915 від 31.10.2014 ОСОБА_5 помер 31.10.2014 ( а.с.5 т.1 ) і на його поховання позивачем були понесені витрати на придбання рушників та хусток на суму 1585 грн. для проведення ритуалу поховання, що підтверджується накладною №3 від 31.10.2014 року; відповідно до накладної без номера від 31.10. 2014 на придбання одягу та взуття витрачено 1035 грн.; згідно накладної №277 та № 140 від 31.10.2014 сплачено 990 грн. та 1450 грн. за послуги транспорту, духового оркестру, за труну і інші необхідні до неї атрибути ( а.с.55-59 т.1 ), а всього на загальну суму 5060 грн. Зазначені витрати не спростовуються голослівним твердженням, що на накладних відсутній штамп про сплату, оскільки на них є підпис відповідальної особи, яка відпустила вказаний товар саме ОСОБА_2 у день похорону ОСОБА_5 з1.10.2014 року (а/с 56-59) і даний товар відноситься до атрибутів поховання людини. Отже вказані витрати теж підлягають до стягнення.

Згідно інформації управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі від 18.02.2016 за № 585/13-23/02/1, ОСОБА_2 було проведено виплату допомоги на поховання ОСОБА_5 в розмірі двох місячних пенсій померлого, а саме 2793 грн. (а.с.101), а також згідно довідки ТОВ АК «Зелена долина» ОСОБА_2 було виплачено благодійну допомогу на поховання ОСОБА_5 в розмірі 500 грн. (а.с.105 ).

Зазначені кошти судом правильно були вирахувані з витрат позивачки.

Таким чином, не відшкодованими залишаються витрати на поховання в розмірі 1767 грн., а саме: 158 +1035 +990 +1450 =5060-2793 -500 = 1767, які і слід стягнути в задоволення позовних вимог.

Також позивачем понесені витрати на виготовлення та встановлення памятника на могилі ОСОБА_5 в розмірі 9200 грн., що підтверджується накладною № 47 від 16.09.2015 та накладною від 28.04.2016 (а.с.148-149 т. 1), тому їх необхідно теж стягнути з відповідача на користь позивачки без врахування доводів апелянта про граничну вартість стандартних памятників, оскільки апелянт, заперечуючи вказану суму витрат, посилається на Ухвалу ВССУ від листопада 2016 року у конкретній справі № 127/25492/15-ц30 з іншими обставинами.

У даному ж випадку, фактичні витрати на памятник є саме зазначеними у позові та підтверджуються доказами на а/с 148-149 т.1.

Щодо витрат на поминальний обід у сумі 7000 грн., які суд стягнув з відповідача на користь позивачки, як витрати на поховання, то колегія суддів вважає зазначене стягнення помилковим, оскільки, відповідно до уже згадуваного Закону України «Про поховання та похоронну справу», вказані витрати не відносяться до витрат на поховання.

Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню: 9200 грн. витрати на виготовлення та встановлення памятника; 1767 грн. - витрати на поховання і 4699, 73 грн. витрати на лікування покійного ОСОБА_5

Оскільки у резолютивній частині рішення суду, витрати на виготовлення та встановлення памятника у розмірі 9200 грн. стягнуті окремою сумою від витрат на лікування та поховання, то рішення підлягає зміні лише щодо витрат на лікування та поховання. З огляду на те, що 1767 грн. + 4699,73 грн. = 6466,73 грн., то у резолютивній частині рішення суду витрати на лікування та поховання ОСОБА_5 слід зменшити до 6466,73 грн., як ухвалене з порушенням норм матеріального права. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 травня 2017 року змінити в частині розміру понесених витрат на лікування та поховання ОСОБА_5, зменшивши їх до 6466,73 грн. В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та з цього ж моменту протягом 20 днів може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: ОСОБА_11