_____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/8390/17
Провадження № 2/520/8316/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

19 липня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування ? частки квартири № 17 в будинку № 1 «В» по проспекту Академіка Глушка у м. Одесі на користь ОСОБА_2 від 08.07.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до вимог чинного законодавства він не мав права вчиняти вказаний правочин, оскільки фактично належне йому майно вже знаходилось під арештом та здійснення правочину відбулось внаслідок помилки та необізнаності з його боку дійсних обставин, повязаних з нерухомістю, що мали вкрай важливе значення.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість, а також пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов є необґрунтованим та недоведеним, а у звязку з чим задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 08 вересня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було посвідчено Договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар ? частину ізольованої квартири під № 17, розташованої в місті Одесі по проспекту Академіка Глушка в будинку під № 1 корпус «В», яка в цілому складається з трьох житлових кімнат і підсобних приміщень загальною площею 65,3 кв.м. в тому числі житловою площею 38,2 кв.м.

Зазначена частина квартири належала дарувальнику ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради 09 жовтня 2006 року, р19-21912, та зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості,номер запису: 413 в книзі 586пр-157.

Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст.718 Цивільного кодексу України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє, або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 мотивує свої вимоги тим, що нещодавно йому стало відомо, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси 08.09.2007 року було накладено арешт на належне йому майно, зокрема на ? частину квартири 17 в будинку № 1 В по проспекту Академіка Глушка у м. Одесі, а відчуженням даної нерухомості він позбавив себе можливості виконати відповідні зобовязання, покладені на нього рішенням суду.

Однак, вищезазначені обставини, на думку суду, є безпідставними та необґрунтованими виходячи з наступного.

Дійсно як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 2-3776/2007 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_7, про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 92396524 від 20.07.2017 року, в рамках вищевказаної цивільної справи № 2-3776/2007 ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.09.2007 року було накладено арешт на ? частину квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_1.

З тексту рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.12.2007 р. по справі № 2- 3776/2007 вбачається, що позивач та його представник приймали участь у даному судовому провадженні, були присутні під час судового засідання даної справи та надавали пояснення.

Також, необхідно зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 153 ЦПК України, про вжиття заходів забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, порядок виконання, розмір застави, якщо така призначена. Копія ухвали надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановления.

Таким чином, наявні всі підстави вважати, що позивач був обізнаний щодо ухвали про накладення арешту по справі № 2-3776/2007.

Твердження позивача щодо того, що він у теперішній час має намір за рахунок ? частини вищевказаної квартири виконати рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.12.2007 р. по справі № 2- 3776/2007 є голослівними, оскільки нічим не підтверджені, так як взагалі відсутні відомості щодо виконання (не виконання) даного рішення, наявності відкритого виконавчого провадження тощо.

Єдиним доводом позивача про визнання оспорюваного договору недійсним є посилання на помилку та необізнаність з його боку дійсних обставин, пов'язаних з вказаною нерухомістю, що мали вкрай важливе значення.

Однак, ні доказів, які вказують на вчинення помилки, ні обґрунтування важливості дійсних обставин, на яких наголошує позивач, надано не було.

Також, необхідно зазначити, що на момент укладення вказаного договору усі його істотні умови було передбачено, з'ясовано та перевірено вільну волю дарувальника, який погодився зі всіма істотними умовами договору, укладений договір дарування квартири був добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення на укладення договору дарування, їм було роз'яснено усі наслідки підписання такого договору.

За таких обставин, жодних прав позивача під час укладання оспорюваного договору порушено не було. Більш того, позивачем на протязі 10 років не вживалося жодних заходів щодо оскарження вищезазначеного договору дарування, виконання рішення від 13.12.2007 року, будь-які інші особи, права яких могли б бути порушені, також не зверталися до суду за захистом своїх прав.

Таким чином, під час укладення оспорюваного договору дарування було дотримано всіх вимог, необхідних для чинності правочину відповідно до вимог цивільного законодавства України, а позивач не надав належних та допустимих доказів того, що договір було укладено внаслідок того, що договір було укладено внаслідок помилки та всупереч його волі. Не надано також доказів того, що договір укладено під впливом обману з боку відповідача

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, вчинений сторонами, на думку суду не може бути визнаний недійсним, оскільки їх дії свідчать про намір набути, змінити чи припинити цивільні права та обов'язки, як це передбачено п. 5 ст. 203 ЦК України.

У відповідності до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

На підставі ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства. незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Належних в розумінні ст. 57, 58 ЦПК України доказів того, що позивач помилився при укладанні договору дарування, суду не надано.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З матеріалів справи та пояснень представника позивача не вбачається порушення прав чи інтересів позивача. Крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази, що звернення до суду з позовом направлено за захист прав та інтересів інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Окрім того суд зазначає, що позивач порушив строк звернення до суду з даним позовом, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 728 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначалось вище, спірний договір було посвідчено 09 вересня 2007 року, а з позовом позивач звернувся в липні 2017 року, тобто через 10 років після його посвідчення.

Відповідно до розяснень, що містяться у п.6 постанови Пленуму ВС «Про судове рішення» від 18.12.2009 №14, установивши, що строк для звернення із позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову із цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 88, 203, 208, 212, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 215, 216, 232, 236, 237, 317, 319, 321, 328, 373, 717 Цивільного кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.