Справа № 713/5045/2012
У Х В А Л А

Іменем України

31 липня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі СОЧЦІ І.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи Хустська державна нотаріальна контора, Хустське державне підприємство технічної інвентаризації та Стеблівська сільська рада Хустського району Закарпатської області, про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат Довгій Василь Іванович, на рішення Хустського районного суду від 11 квітня 2013 року, -

встановила:

ОСОБА_1 05.11.2012 звернулася до суду із зазначеною заявою. Мотивувала тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, її матір'ю була ОСОБА_4, яка на той час не перебувала в шлюбі. У першому свідоцтва про народження дані про позивача ОСОБА_1 та про її батька були записані зі слів матері, вона була записана як «ОСОБА_1». У 1965 р. мати уклала шлюб із біологічним батьком позивача ОСОБА_5, той визнав своє батьківство, тому у Свідоцтві про народження серії НОМЕР_1, виданому Бюро РАГС Хустського району 07.07.1965, позивача було записано як «ОСОБА_1». 16.02.1984 вона уклала шлюб із ОСОБА_6 і змінила прізвище на «ОСОБА_1», що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2, виданим 16.02.1984 Стеблівською сільською радою Хустського району.

ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивача ОСОБА_5 помер. Після його смерті позивач з'ясував, що в договорі дарування 1/2 частини будинку від 17.12.1996, посвідченому Хустською держнотконторою за реєстровим № 5337, прізвище та ім'я позивача вказані правильно, але по-батькові вказано невірно - «ОСОБА_1» замість «ОСОБА_1». Зазначене перешкоджає заявнику набути право на подароване майно та розпоряджатися ним, тому факт належності йому договору дарування слід встановити судовим порядком. Інших власників 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 немає.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 234, 256-259 ЦПК України, заявник ОСОБА_1 просила суд встановити факт належності їй правовстановлюючого документа - договору дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, посвідченого Хустською держнотконторою за реєстровим № 53, де обдарованою вказано ОСОБА_1.

Рішенням Хустського районного суду від 11.04.2013 заяву задоволено, встановлено факт і визнано, що договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори 17.12.1996 за реєстровим № 5337, здійснений на ім'я обдарованої ОСОБА_1, фактично здійснений на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_1 у порядку ст. 292 ч. 1 ЦПК України як особа, яка не брала участі в справі, в якій суд вирішив питання про її права та обов'язки, оскаржила рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Зазначає, зокрема, що була дружиною ОСОБА_5, який на підставі договору від 17.12.1996 подарував 1/2 частину вищезгаданого будинку саме їй, ОСОБА_1. За життя ОСОБА_5 склав заповіт, яким заповів своє майно онуці ОСОБА_7, такий же заповіт склала і апелянт ОСОБА_1. Після смерті ОСОБА_5 онука ОСОБА_7 прийняла спадщину, апелянт ОСОБА_1 своєчасно подала заяву про прийняття спадщини щодо належної їй обов'язкової частки у спадщині, однак, у подальшому по відповідне свідоцтво не зверталася. Однак, коли вона звернулася до нотаріуса з метою оформлення договору дарування 1/2 частини будинку онуці ОСОБА_7, то дізналася про існування рішення Хустського районного суду від 11.04.2013, ухваленого на користь ОСОБА_1 Як видно, остання ввела суд в оману, оскільки не має жодного стосунку до ОСОБА_5

Суд не з'ясував обставин щодо дійсного власника подарованого майна, хоча відповідні дані були зазначені в договорі дарування, ухвалив рішення з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, у справі вбачається спір про право власності на будинок.

Посилаючись на ці обставини, просить рішення суду скасувати, внести зміни до Єдиного реєстру речових прав про реєстрацію рухомого майна шляхом скасування реєстрації, а заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: апелянта ОСОБА_1 адвоката Довгія В.І., який скаргу підтримав, заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_8, яка апеляцію не визнала, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

ОСОБА_1, звертаючись із зазначеною заявою, та суд, розглянувши її по суті, виходили з необхідності та можливості встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження. Однак, із таким вирішенням заяви погодитись не можна, оскільки ухвалюючи рішення суд припустився порушень норм процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 метою встановлення факту належності їй правовстановлюючого документа - договору дарування 1/2 частини жилого будинку АДРЕСА_1, вчиненого ОСОБА_5 (дарувальник) і ОСОБА_1 (обдарований) і посвідченого 17.12.1996 держнотаріусом Хустської держнотконтори Король О.Ю. за реєстровим № 5337 (а.с. 14), є забезпечення реалізації права власності на нерухоме майно. Заявник зазначав, що встановлення указаного факту не пов'язується із наступним вирішенням спору про право, а інших власників 1/2 частини указаного будинку немає. Як докази щодо відповідних фактів і обставин заявник подав вищезгаданий договір, документи про народження, укладення шлюбу, смерть ОСОБА_5 і ОСОБА_4 тощо (а.с. 5-16).

Отже, встановлення факту належності ОСОБА_1 правовстановлюючого документа тягне за собою певні правові наслідки, зокрема, як зазначав і заявник, можливість розпоряджатися подарованим майном.

Апелянт ОСОБА_1 заперечила обґрунтованість заяви, вказувала, серед іншого, на те, що судом не було з'ясовано обставини щодо дійсного власника будинку АДРЕСА_1, тоді як 1/2 частина будинку на підставі договору дарування від 17.12.1996 належить саме їй, як це і зазначено в договорі, а заявник стосунку до нього не має.

Таким чином, фактично має місце спір між заявником ОСОБА_1 з одного боку та апелянтом ОСОБА_1 - з іншого про те, хто саме з них є стороною правочину, про належність якого поставила питання ОСОБА_1, а відтак - і спір про право власності на нерухоме майно.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ст. 234 ч. 1 ЦПК України). Тобто, в порядку окремого провадження розглядаються заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення, за відсутності спору про право цивільне, якщо ж під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (ст. 235 ч. 6, ст. 256 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції вищенаведене залишив поза увагою, порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи. Доводи апеляційної скарги щодо наявності спору про право цивільне заслуговують на увагу.

Виходячи з наведеного, на підставі ст. 235 ч. 6, ст. 256 ч. 4 ЦПК України апеляцію, оскільки в порядку окремого провадження питання не підлягає вирішенню по суті і, крім того, внесення змін до реєстру щодо речових прав на майно не належить до компетенції суду, слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції - скасувати, заяву залишити без розгляду внаслідок наявності спору про право.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 4, ст. 235 ч. 6, ст. 256 ч. 4, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат Довгій Василь Іванович, задовольнити частково, рішення Хустського районного суду від 11 квітня 2013 року скасувати, заяву ОСОБА_1, заінтересовані особи Хустська державна нотаріальна контора, Хустське державне підприємство технічної інвентаризації та Стеблівська сільська рада Хустського району Закарпатської області, про встановлення факту, що має юридичне значення, залишити без розгляду внаслідок наявності спору про право.

Роз'яснити заявниці, що вона має право подати позов на загальних підставах.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді