Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 333/4828/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Фунжий О.А.
Провадження № 22-ц/778/1960/17 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

Бєлки В.Ю.,

За участю секретаря: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Запорізької міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давності,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що в 1999 році вона разом із родиною переїхала на постійне місце проживання до м. Запоріжжя та оселилася в частині житлового будинку АДРЕСА_1 що належала матері її знайомого ОСОБА_4 - ОСОБА_5, яка померла в 1993 році. Зазначена частина будинку не була оформлена ОСОБА_4 в порядку спадкування після смерті його матері. Пізніше ОСОБА_4 запропонував позивачу сплатити йому 5 000 грн., за що пообіцяв після оформлення спадщини переоформити право власності на вказану частину будинку на позивача. 04.10.2005 року позивач в присутності свідків сплатила ОСОБА_4 5 000 грн. за 23/100 частки вказаного житлового будинку, про що останній надав їй розписку. ОСОБА_4 помер у 2006 році, вказану частину будинку не переоформив.

Отже, позивач з родиною оселилися в частині будинку АДРЕСА_1 у 1999 році, до сьогоднішнього часу мешкає з родиною у будинку, зробила ремонт. Позивач вважає, що заволоділа вказаним майном добросовісно і відкрито, безперервно володіє ним понад 10 років.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 на підставі ст. 344 ЦК України, просила суд визнати за нею право власності на 23/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскаржуване рішення суду не відповідає положенням ст. 213 ЦПК України.

У справі встановлено, що право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано:

- 77/100 частин - за ОСОБА_6, на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 6 Запорізькою держнотконторою 19.12.1989р., р.№ 2-6221;

- 23/100 частини - за ОСОБА_7, на підставі свідоцтва НОМЕР_1 про право особистої власності на житловий будинок, виданого Запорізьким міськжитлокомунуправлінням 06.02.1989р. (а.с. 3, 14, 37, справа № 2о-13/2011).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1

Як зазначено у Прикінцевих та Перехідних положеннях Цивільного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 1 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008р., відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

За правилами ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини (ст. 526 ЦК УРСР).

Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527 ЦК УРСР).

Відповідно до положень ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР).

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР).

Після смерті ОСОБА_7 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном її син - ОСОБА_4.

З копії спадкової справи № 573, відкритої після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, вбачається, що ОСОБА_4 звернувся 07.08.2004р. до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою від 06.08.2004р., в якій зазначав, що спадщину після смерті матері прийняв фактично, тому що проживав та був прописаний разом зі спадкодавицею за однією адресою та продовжує проживати за тією ж адресою і на час подачі заяви. Просив видати на його ім'я свідоцтво про право на спадщину за законом на 23/100 частини жилого будинку АДРЕСА_1 (а.с. 148).

Згідно розписки від 04 жовтня 2005 року позивач сплатила ОСОБА_4 5 000 грн. «за майбутню покупку частини будинку АДРЕСА_1», який є спадкоємцем за законом після смерті матері ОСОБА_7; ОСОБА_4 зобов'язується оформити на ім'я позивача вказану частину будинку після її оформлення в порядку спадкування у нотаріальній конторі та БТІ (а.с. 14).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 16), за життя не оформив право власності на 23/100 частини будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері.

Після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась (а.с. 155). Жодних відомостей про спадкоємців ОСОБА_4, які б постійно проживали разом із останнім на час відкриття спадщини, матеріали справи не містять.

Крім іншого, ОСОБА_3 вже зверталася до суду з позовом до Запорізької міської ради про визнання права власності на вищевказану частину будинку в порядку набувальної давності. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2013 року у задоволені позову ОСОБА_3 було відмовлено, оскільки позивач на момент ухвалення рішення (починаючи з 2006 року після смерті ОСОБА_4.) володіє 23/100 частинами будинку АДРЕСА_1 лише 8 років (а.с. 13).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволення позову, суд виходив із того, що ОСОБА_3 достовірно було відомо про належність спірної частки житлового будинку ОСОБА_7, що виключає визнання за позивачем права власності в порядку набувальної давності. ОСОБА_3 користується спірною частиною житлового будинку на підставі усної домовленості з ОСОБА_4, позивач знала, що останній не був власником спірного майна, тому вона є недобросовісним набувачем.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду відповідно до положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи та ухваленні рішення допущено невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Так, згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, які визначені у главі 24 ЦК України, зокрема із правочинів.

За положеннями ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

Згідно рекомендацій, викладених в п.п. 11, 13 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України та п. 9 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» інститут набувальної давності базується на сукупності таких обставин: тривалого добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений законодавством строк перебування речі у володінні певної особи.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна.

Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Висновок суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах відсутній такий критерій для застосування ст. 344 ЦК України як добросовісність заволодіння, оскільки позивачу було відомо про те, що спірний будинок належить іншій особі, що померла - ОСОБА_7, судова колегія вважає помилковим. Так, факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство), останнього в даній справі не встановлено.

Беручи до уваги наведене та те, що позивач добросовісно заволоділа частиною житлового будинку і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно нею володіти, що підтверджується наявними у справі доказами, судова колегія вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2016 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку набувальної давності на 23/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: