Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 313/941/15-ц Головуючий у 1 інстанції Калабухова О.А.
№ провадження 22-ц/778/2648/17 Доповідач: Кочеткова І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

Суддів: Гончар М.С.,

Маловічко С.В.,

секретар Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Веселівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, заінтересована особа ТОВ «Кредитні ініціативи»,

за апеляційною скаргою державного виконавця Веселівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Веселівського ВДВС Новіцької М.Ф.

Зазначав, що 09.09.2014 року Веселівським районним судом був виданий виконавчий лист №313/1755/13-ц з примусового виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки - продовольчий магазин в рахунок погашення кредитної заборгованості на суму 115 600, 31 грн. перед ТОВ «Кредитні ініціативи». На підставі цього листа виконавчою службою було відкрито виконавче провадження №45340587 , іпотечне майно було реалізовано за 289 237 грн.

24.05.2015 року державний виконавець Новіцька М.Ф. винесла Постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне повне виконання рішення).

На підставі розпоряджень про перерахування коштів за № 38407944/3 від 29.05.2015р. та 10.06.2015 року залишок коштів, що залишився після погашення боргу перед заставодавцем, виконавчою службою перерахований на користь інших кредиторів - ПАТ «КБ «Приватбанк», ОСОБА_4, УПФУ у Веселівському районі, які не є учасниками виконавчого провадження, а також на сплату виконавчого збору.

Посилаючись на те, що державним виконавцем порушений встановлений законом порядок розподілення коштів, що залишилися від реалізації іпотечного майна, просив визнати такі дії неправомірними, скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження і розпорядження про перерахування коштів.

Рішенням Веселівськогорайонного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року скаргу задоволено. Скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 24.06.2015 року, винесену державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Веселівського районного управління юстиції Новіцькою М.Ф.

Скасовано розпорядження № 38407944/3 про розподілення коштів від 29.05.2015 р., від 10.06.2015р., винесені державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Веселівського районного управління юстиції Новіцькою М.Ф. в рамках виконавчого провадження № 45340587, та визнано дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Веселівського районного управління юстиції Запорізької області Новіцької М.Ф. у цій частині неправомірними.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Державний виконавець Веселівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в особі представника за дорученням ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії державного виконавця відмовити в повному обсязі.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи ОСОБА_2 повторно не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Колегія суддів на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України визнала причини неявки боржника неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Вислухавши доповідь судді, пояснення державного виконавця Новіцької М.Ф., вивчивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

Як зазначено у Постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» N 6 від 07.02.2014р., відповідно до статті 383 ЦПК, частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону про виконавче провадження право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника.

На підставі статті 8 Закону про виконавче провадження сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Суди мають ураховувати, що до учасників виконавчого провадження, які мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, належать також представники сторін за законом чи договором, які діють від їх імені.

Інші учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, визначених у статті 7 Закону про виконавче провадження, мають право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого згідно із вимогами ЦПК, до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина четверта статті 82 Закону про виконавче провадження).

Частиною першою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Інший порядок судового оскарження, у тому числі коло учасників цього оскарження, визначено розділом VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України і статтею 1212 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини четвертої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону на момент виникнення спірних правовідносин) рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.

За приписами статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК України).

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 386 цього Кодексу, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 387 ЦПК України).

Отже, якщо законом установлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі № 6-2187цс15, від 24 лютого 2016 року в справі №6-3077цс 15.

Встановлено, що на примусовому виконанні відділу державної виконавчої служби Веселівського районного управління юстиції з 07.11. 2014 року перебувало виконавче провадження №5340587, відкрите на підставі виконавчого листа від 09.09.2014 року №313/1775/13-ц, виданого Веселівським районним судом, згідно якому в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ТОВ «Кредитні ініціативи» за кредитним договором на суму 105 091, 19 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення продовольчого магазину (а.с .24).

Постановою старшого державного виконавця Новіцької М.Ф. від 24.06.2015 року виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа закінчено на підставі п.8 ч.1 ст.49, ст.50 Закону КУкраїни «Про виконавче провадження» (а.с .25).

Одночасно у ВДВС перебувало зведене виконавче провадження №38407944 з примусового виконання наказів Господарського суду Деніпропетровської області, виконавчого листа Веселівського райсуду, Жовтневого районного суд Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь УПФУ у Веселівському районі, Веселівського відділення Мелітопольського ОДПІ, ПАТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «Кредитні ініціативи», КУ «Обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 (а.с.16-24).

За положенням ст.33 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 р.) у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

На виконання судового рішення про звернення стягнення відбулися прилюдні торги, виручені від продажу предмету іпотеки грошові кошти у сумі 289 237 грн. надійшли на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження.

Розпорядженням за № 38407944/3 від 29.05.2015р. і 20.06.2015 року вказані грошові кошти були розподілені між іпотеко держателем та стягувачами зведеного виконавчого провадження, в тому числі 6 123, 10 грн. виконавчого збору зараховано на рахунок виконавчої служби (а.с.27-29).

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 20 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року, адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено, визнано неправомірною та скасовано постанова старшого державного виконавця ВДВС Веселівського РУЮ Запорізької області від 27.05.2015 року про стягнення 6 123, 02 грн. виконавчого збору (а.с.37-40).

Постановою Вищого адміністративного суду України від 02 листопада 2016 року змінено правове обґрунтування причин задоволення адміністративного позову ОСОБА_9 (а.с.79-80)

Визнаючи дії державного виконавця неправомірними та скасовуючи постанову про закриття виконавчого провадження і розпорядження про розподілення коштів між стягувачами, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем порушені вимоги ст.25 Закону України «Про заставу», якою передбачено, що різниця від виручених після реалізації предмету застави коштів після погашення боргових зобов'язань перед заставодержателем повертається заставодавцю. Перерахування державним виконавцем виконавчого збору на підставі розпорядження про розподілення коштів на суму 6 123,10 грн. є неправомірним, оскільки постановою адміністративного суду визнано неправомірність стягнення вказаного виконавчого збору.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про заставу», якщо при реалізації предмета застави виручена грошова сума перевищує розмір забезпечених цією заставою вимог заставодержателя, різниця повертається заставодавцю.

Разом з тим, відповідно до п.3 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення звертається у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Пунктом 6 ст.54 Закону передбачено, що у разі задоволення у повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим законом.

Оскільки коштів, виручених від реалізації іпотечного майна, вистачило для задоволення вимог іпотекодержателя у повному обсязі, в провадженні виконавчої служби перебувало зведене виконавче провадження, де ОСОБА_2 був боржником стосовно інших кредиторів, державний виконавець у відповідності з вимогами п.6 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» розподілив їх між іншими стягувачам.

Скасування адміністративним судом у липні 2015 року постанови про стягнення виконавчого збору не є підставою для скасування оскаржуваного розпорядження, прийнятого державним виконавцем у травні 2015 року.

На виконання рішення адміністративного суду розпорядженням №51815994 від 26.01.2017 року грошові кошти у розмірі 6 123, 1 грн. виконавчого збору були спрямовані на погашення вимог інших боргових зобов'язань ОСОБА_2 (а.с.134).

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції суперечать фактичним обставинам справи і вимогам діючого законодавства.

Розглядаючи скаргу, суд першої інстанції допустився порушень і норм процесуального права, які унеможливлюють прийняття рішення за скаргою боржника судом апеляційної інстанції за результатом розгляду апеляційної скарги.

Статтею 383 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Як зазначено у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» згідно із статтею 33 Закону про виконавче провадження кілька відкритих виконавчих проваджень про стягнення коштів лише з одного боржника об'єднується у зведене виконавче провадження.

Скарги стосовно рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) із метою виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об'єднано виконавчі провадження щодо виконання судових рішень судів різних юрисдикцій та/чи рішень інших органів (посадових осіб), належать до юрисдикції адміністративних судів.

Розглядаючи скаргу, суд першої інстанції залишив поза увагою вказані роз'яснення постанови пленуму, не обговорив питання, чи підлягає скарга про визнання незаконним і скасування розпорядження про розподіл грошових коштів розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судом грубо порушені і вимоги ст. 196, 218 ЦПК України.

Частиною 4 ст. 209 ЦПК України передбачено, що ухвали суду, які оформлюються окремим процесуальним документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Відповідно до ст. 196 ЦПК України під час ухвалення судового рішення ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім складу суду, який розглядає справу. Під час перебування в нарадчій кімнаті суддя не має права розглядати інші судові справи. Судді не мають права розголошувати хід обговорення та ухвалення рішення у нарадчій кімнаті.

Статтею 218 ЦПК України передбачено, що рішення суду або його вступна та резолютивна частина проголошуються негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно пункту 16 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 12 грудня 2009р. згідно з положеннями статті 196 ЦПК суди повинні суворо дотримуватися таємниці нарадчої кімнати. Під час ухвалення судового рішення ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім складу суду, який розглядає справу. Вихід судді з нарадчої кімнати до проголошення судового рішення може мати місце під час перерви для відпочинку (протягом робочого часу та після його закінчення). Тому, наприклад, вихід до нарадчої кімнати у п'ятницю та проголошення рішення в понеділок є порушенням її таємниці. При цьому обмін суддею думками з ким-небудь із приводу судового рішення, що ухвалюється, не допускається.

Як вбачається із журналу судового засідання, яке відбувалося 1 грудня 2016 року, засідання розпочалося о 15 год. 09 хв., у нарадчу кімнату суд видалився о 15 год. 18 хв. Проголошення резолютивної частини судового рішення, згідно журналу, відбувалося о 9 год 48 хв . Дата проголошення судового рішення в журналі не зазначена (а.с.77).

Відповідно до технічного запису судового засідання, здійсненому на електронному носії, фактично проголошення резолютивної частини судового рішення відбулося 8 грудня 2016 року, тобто через тиждень після видалення суду до нарадчої кімнати, текст резолютивної частини проголошеного рішення не співпадає з текстом рішення, що міститься в матеріалах справи.

За таких обставин оскаржуване судове рішення не можна визнати таким, що постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому вона на підставі ч1 п.3 ст.312 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 312 п.3 ч.1, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного виконавця Веселівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в особі представника за дорученням ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Веселівськогорайонного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року по справі скасувати, скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця повернути на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: