Справа №581/63/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/875/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 06 квітня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів, трьох процентів річних та інфляційних,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 06 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_3 з рішенням не погодилася, оскаржила його через свого представника в апеляційному порядку та, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

При цьому вказує на помилкові висновки суду про відсутність між сторонами спору за розписками від 29 березня 2009 року та від 23 квітня 2010 року договірних відносин позики, оскільки суд не взяв до уваги фактичне визнання відповідачем того, що кошти ним фактично були отримані від позикодавця, як і не перевірив твердження відповідача про їх повернення. Крім того, суд інших правовідносин за цими розписками також не встановив, як і не визначив справжню природу цих правочинів. Зазначає про невірно встановлену судом дату повернення коштів за розпискою від 25 березня 2009 року, оскільки її написання не є розбірливим, а тому вважає, що строк виконання цього зобовязання не визначений. Відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд не встановив чи було порушеним право позивача стосовно невиконаних зобовязань за розписками від 25 лютого 2009 року та від 18 червня 2010 року. Вважає, що обставини щодо відсутності поважних причин пропуску строку позовної давності суд встановив неправильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4, який підтримав доводи скарги, заперечення на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що розписки від 25 березня 2009 року та від 23 квітня 2010 року не містять відомостей про існування між сторонами спору правовідносин позики, оскільки вони не містять зобовязань відповідача про повернення коштів, а протилежного позивачкою не доведено. Стосовно розписки від 25 лютого 2009 року, яка містить зобовязання повернути кошти до 01 травня 2009 року, а також розписки від 18 червня 2010 року з відповідним зобовязанням повернути гроші до 15 жовтня 2010 року, суд вважав, що між сторонами виникли договірні правовідносини, а саме укладені договори позики. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження повернення боргу, а тому не довів факт своєчасного виконання свого зобовязання, в звязку з чим право позивачки, яка є правонаступником позикодавця після його смерті, є порушеним. За захистом порушених прав позивачка звернулася до суду поза межами строку позовної давності, поважність його пропуску в суді не довела. Оскільки до ухвалення рішення у справі відповідач заявив про застосування позовної давності, тому сплив позовної давності, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 25 лютого 2009 року ОСОБА_5 надав розписку ОСОБА_7, за змістом якої позичальник отримав у борг 50000 грн. для розвитку садово-ягідного виробництва та зобовязався повернути кошти до 01 травня 2009 року з урахуванням зміни курсу гривні до долара (а.с. 7).

25 березня 2009 року ОСОБА_5 склав ОСОБА_7 розписку про отримання від нього 132000 грн., в якій також вказано: «Гроші зобовязуюсь до 310 ХІІ 2009 року» (а.с. 8).

Згідно з розпискою від 23 квітня 2010 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_7 під звіт кошти в сумі 50000 грн. (а.с. 9).

18 червня 2010 року ОСОБА_5 надав розписку про отримання від ОСОБА_7 50000 грн., які зобовязався повернути до 15 жовтня 2010 року (а.с.10).

16 липня 2012 року ОСОБА_7 на випадок смерті заповів усе своє майно, а також все, що може належати йому на день смерті своїй дружині ОСОБА_3 (а.с. 12).

11 квітня 2013 року ОСОБА_7 помер (а.с. 11).

Після смерті чоловіка позивачка звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом, а згодом оформила спадкові права.

08 грудня 2015 року ОСОБА_3 поштою надіслала ОСОБА_5 вимогу про повернення грошових коштів за договорами позики (а.с.15), яка відповідачем не виконана і позика їй не повернута.

31 січня 2017 року вона звернулася з зазначеним позовом до суду.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1218, п. 2 ч. 1 ст. 512, 514 ЦК України ОСОБА_3 внаслідок спадкування за заповітом є правонаступницею усіх прав та обовязків, що належали її чоловіку як кредитору за договорами позики на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, на підставі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст. 1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15 та від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте розписки від 29 березня 2009 року та від 23 квітня 2010 року, які не містять зобовязання повернути кошти, та фактичні обставини взаємовідносин між позикодавцем і позичальником, свідчать не про правовідносини позики, а про інші договірні відносини, які не є предметом цього спору та характер яких у спірних правовідносинах місцевий суд не має встановлювати.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення боргу у сумі 132000 грн. за розпискою від 29 березня 2009 року та у сумі 50000 грн. за розпискою від 23 квітня 2010 року.

За розписками від 25 лютого 2009 року та 18 червня 2010 року, які містять дату отримання позичальником коштів, їх суму та зобовязання повернути кошти відповідно до 01 травня 2009 року та до 15 жовтня 2010 року, суд правильно вважав, що між відповідачем та чоловіком позивачки виникли договірні правовідносини, а саме були укладені договори позики. Належних та допустимих доказів на підтвердження повернення боргу за цими договорами позикодавцю за життя чи після його смерті правонаступнику, відповідач суду не надав, в звязку з чим не довів факт своєчасного виконання свого зобовязання.

З вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу, як вбачається з вимог ст.256 ЦК України, особа може звернутися до суду в межах строку позовної давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Згідно зі статтею 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності за зобовязання з визначеним строком виконання, відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України, починається з зі спливом строку виконання.

Частинами 3, 4, 5 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що строк виконання договору позики від 25 лютого 2009 року закінчився 30 квітня 2009 року, а з 1 травня 2009 року розпочався перебіг строку позовної давності та сплив 1 травня 2012 року, тобто ще за життя позикодавця. За договором позики від 18 червня 2010 року строк його виконання закінчився 14 жовтня 2010 року, а з 15 жовтня 2010 року розпочався перебіг строку позовної давності та сплив 15 жовтня 2013 року, тобто вже після смерті позичальника. З вимогами до суду позивачка, яка є правонаступником після смерті позикодавця, звернулася 31.01.2017 року, тобто поза межами строку позовної давності. Її доводи про те, що вона дізналася про існування розписок лише у лютому 2014 року, належними та допустимими доказами як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, нею не підтверджені. Інших підстав поважності пропуску строку позовної давності позивачка суду не навела та доказів не надала.

Таким чином, висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу з відповідача за договорами позики від 25 лютого 2009 року та 18 червня 2010 року у зв'язку зі спливом позовної давності, поважності причин пропуску якої позивачкою не доведено, ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги цього висновку суду не спростовують.

З огляду на наведене та, враховуючи, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, надана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: