Справа № 242/3560/17
Провадження № 2/242/1453/17

РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

30 жовтня 2017 року Селидівський міський суд Донецької області в складі: головуючого судді Капітонова В. І., при секретарі Нарижній О. Г., за участю позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку , -

В с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником квартири , розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач зареєстрований за вказаною адресою, але не мешкає в квартирі з 2007 року. Оскільки відповідач в квартирі не проживає, у позивача виникають проблеми з оплатою комунальних послуг.

За таких обставин позивач просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, та зняти його з реєстраційного обліку із вказаної квартири

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, надав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи , приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В судовому засіданні встановлено, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № 2525 від 26 жовтня 2006 року, виданого Селидівською біржею нерухомості, а також копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06 листопада 2006 року.

Як вбачається з копії довідки ОСББ « Злагода м. Селидове» № 327 від 17 серпня 2017 року, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, окрім позивача , зареєстрований також ОСОБА_2.

Згідно з актом про не проживання № 328 від 17 серпня 2017 року, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає більше 10 років.

Згідно зі ст. ст. 368 , 369 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 як співвласник квартирі АДРЕСА_2, може вільно володіти, користуватися квартирою і не може бути обмежений у праві користування житловим приміщенням.

Непроживання відповідача, який є співвласником квартири, не може слугувати підставою для його визнання таким, що втратив право користування житлом, оскільки до співвласника квартири такі вимоги, виходячи з непорушності права власності, не можуть бути предявлені.

З урахуванням вищевикладеного, в задоволенні вимог позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно відмовити за необґрунтованістю.

Разом із тим, положеннями ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" закріплено, що судове рішення, зокрема, про позбавлення прав користування житловим приміщенням, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації, а отже вимога щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача за вказаною адресою в примусовому порядку також не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 317,319,321,368-369 ЦК України, ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Селидівський міський суд Донецької області шляхом подачі в десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, а в разі відсутності у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. І. Капітонов