АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 758/1713/16-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Супрун Г.Б.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Усика Г.І.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням задоволено частково.

Визначено долі квартири АДРЕСА_1, які відповідають розміру житлових кімнат: кімнати площею 11,8 кв.м. - 25/84 частин квартири, кімнат площею 17,8 кв.м. та 13,6 кв.м. - 59/84 частин квартири.

Встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_4: виділено в користування ОСОБА_4 жилу кімнату площею 11,8 кв.м., ОСОБА_3 і ОСОБА_5 - жилі кімнати площею 17,8 кв.м. та 13,6 кв.м.. Місця загального користування залишено в спільному користуванні.

Зобов'язано ОСОБА_3 і ОСОБА_5 усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні 1/3 частиною квартири АДРЕСА_1, шляхом її вселення в квартиру.

Стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості 2,6 кв.м. житлової площі в розмірі 43 411,40 грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи і невірній оцінці доказів, а висновки суду обставинам справи не відповідають. Зазначила, що суд неправомірно та без постановлення будь-яких ухвал приєднав до її позовної заяви позов ОСОБА_4, а після подання нею заяви про залишення свого позову без розгляду безпідставно продовжив розгляд приєднаного позову. Вважає помилковим висновок суду про те, що між сторонами у справі існує спір, та про те, що нею і другим відповідачем ОСОБА_5 будь-яким чином порушено, оспорено чи невизнано права позивача. Вказала, що її позовна заява та позов ОСОБА_4 не містять однорідних вимог, ґрунтуються на різних нормах законодавства, а саме сімейного та житлового, а тому не могли розглядатися в одному провадженні. Зазначила, що суд взагалі не повинен був приймати первісний позов та уточнений позов ОСОБА_4 до розгляду, так як нею було невірно сплачено судовий збір. Посилалася на те, що ухваленим рішенням про вселення позивача порушено її права, як співвласника спірної квартири. Суд не звернув уваги на те, що позивачем не було заявлено вимог про виділення їй в натурі частки квартири, не перевірено можливість такого фактичного виділу, а тому безпідставним є стягнення з неї та іншого відповідача ОСОБА_5 на користь позивача компенсації вартості певної частки ОСОБА_4 в спільному майні. Вважає, що зобов'язання сплатити компенсацію за 2.6. кв.м. житла є примусом до укладення договору купівлі - продажу частини площі квартири, що є недопустимим та суперечить положенням цивільного законодавства щодо вільного волевиявлення при вчиненні правочинів. Зазначила, що визначений судом порядок користування квартирою суперечить інтересам інших співвласників та порушує її права.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_12 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_4, її представник ОСОБА_9 та третя особа ОСОБА_6 проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 грудня 1997 року ОСОБА_6, ОСОБА_3 та їх донька ОСОБА_5 придбали у власність в рівних долях квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі - продажу від 01 грудня 1997 року.

Вказана квартира є трикімнатною, загальною площею 73,88 кв.м., житловою площею 43.23 кв.м., та складається з: житлової кімнати площею 17,8 кв.м., житлової кімнати площею 13,6 кв.м., житлової кімнати площею 11,8 кв.м., кухні площею 8,9 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., вбиральні площею 1,0 кв.м., коридору площею 14,4 кв.м., балкону площею 12,6 кв.м..

Згідно довідки за формою № 3 від 07 жовтня 2016 року, виданої Центром комунального сервісу № 17, в квартирі АДРЕСА_3 зареєстрованими значаться три особи: ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_5.

24 лютого 2015 року було розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3.

18 травня 2016 року ОСОБА_6 уклав шлюб з позивачем ОСОБА_4.

10 жовтня 2016 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_4 належну йому на праві власності 1/3 частку квартири за адресою АДРЕСА_4, що підтверджується договором дарування від 10 жовтня 2016 року.

Згідно п. 4 договору дарування 1/3 частини квартири від 10 жовтня 2016 року, ринкова вартість квартири за адресою АДРЕСА_4 станом на 05 жовтня 2016 року складає 1 234 404,00 грн.. Вартість однієї третьої частки квартири складає 411 468,00 грн.

Вартість квартири визначена відповідно до Звіту про оцінку майна від 05 жовтня 2016 року, виготовленого сертифікованим суб'єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «Науковий центр незалежних експертиз».

07 листопада 2016 року ОСОБА_4, в порядку ст. 84 Закону України «Про нотаріат», шляхом подання нотаріально посвідченої заяви через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу АтаманюкаВ.А., звернулася до інших співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з повідомленням про продаж належної їй частки в квартирі за суму, не нижчу ніж 442 000,00 грн., та, враховуючи їх переважне право на її придбання, запропонувала в строк не пізніше одного місяця з дня одержання заяви повідомити нотаріуса про своє бажання чи відмову придбати зазначену частину за вказану суму.

Станом на дату розгляду справи подарована ОСОБА_4 1/3 частина квартири за адресою АДРЕСА_4 нікому не відчужена та належить позивачу.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, ОСОБА_4, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила визначити долі спірної квартири, які відповідають розміру житлових кімнат, стягнути з відповідачів на її користь компенсацію за 2.6 кв.м. площі квартири, на яку збільшується частка відповідачів при виділенні їй в користування найменшої кімнати площею 11,8 кв.м., зобов'язати ОСОБА_3 і ОСОБА_5 не чинити їй перешкод у користуванні власністю - 1/3 частиною квартири за адресою АДРЕСА_4 та вселити її до спірної квартири, встановити порядок користування даною квартирою шляхом виділення позивачу в користування кімнати площею 11,8 кв.м., відповідачам - двох кімнат площею 17,8 кв.м. та 13,6 кв.м., місця загального користування залишити в спільному користуванні сторін, розподілити особові рахунки на отримання житлово - комунальних послуг згідно встановленого порядку користування житлом. Посилалася на те, що вона є співвласником даної квартири, їй належить 1/3 її частина, проте з відповідачами у неї склалися неприязні та ворожі стосунки, з приводу чого вона зверталася до правоохоронних органів, до спірної квартири вони її не впускають, а тому, необхідно усунути їй перешкоди в користуванні власністю, вселити до спірного житла та визначити між нею та відповідачами порядок користування ним, а також, враховуючи, що метраж кімнати, на яку вона претендує, є меншим ніж кількість квадратних метрів, що пропорційна належній їй долі у праві власності, просила стягнути з відповідачів на її користь компенсацію вартості цієї різниці в розмірі 43 411,40 грн..

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 частково, встановлюючи порядок користування квартирою АДРЕСА_4 шляхом виділення в користування ОСОБА_4 жилої кімнати площею 11,8 кв.м., ОСОБА_3 і ОСОБА_5 - жилих кімнат площею 17,8 кв.м. та 13,6 кв.м., залишаючи місця загального користування в спільному користуванні, та, зобов'язуючи ОСОБА_3 і ОСОБА_5 усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні 1/3 частиною квартири АДРЕСА_1, шляхом її вселення в дану квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як співвласник квартири, має рівні з відповідачами права користування спірним житлом, а тому, враховуючи наявні між ними неприязні відносини, відсутність визначного за спільною згодою порядку користування квартирою та розмір належних кожній із сторін часток у власності, обґрунтованим та доцільним є вселення позивача до квартири, виділення їй в користування однієї жилої кімнати площею 11,8 кв.м., залишення у користування відповідачів інших двох кімнат та залишення місць загального користування в спільному користуванні сторін.

Позивач ОСОБА_4 рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року не оскаржує, а тому, з урахуванням положень ч. 3 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для усунення позивачу перешкод в користуванні власністю шляхом її вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та виділення сторонам в користування окремо визначених кімнат, вважає такий висновок суду першої інстанції таким, що в повній мірі відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги його правильність не спростовують, з наступних підстав.

Так, статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положень статей 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Як зазначено в ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Оскільки з досліджених в судовому засіданні договору купівлі - продажу квартири від 01 грудня 1997 року, договору дарування 1/3 частини квартири від 10 жовтня 2016 року, інформаційних довідок Державного реєстру речових прав на нерухоме майно достовірно встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить в рівних долях (по 1/3 частці кожному) ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, вказані договори не визнані недійсними та наразі є чинними, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має всі визначені законодавством права співвласника спірної квартири, включно з правом вільного користування.

Стаття 358 ЦК України визначила, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

За правилом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Виходячи зі змісту положень ст. 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися, відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України, висловивши її в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Оскільки в ході розгляду справи було достовірно встановлено факт порушення відповідачами права ОСОБА_4 на користування спірною квартирою, так як ОСОБА_3 і ОСОБА_5 дану обставину не спростовано та переконливих доказів надання позивачу вільного доступу до житла і можливості там мешкати суду не подано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність встановлення сторонам порядку користування спірним майном і усунення позивачу перешкод у здійсненні нею свого права користування, шляхом вселення її до квартири за рішенням суду.

Враховуючи, що ідеальна частка сторін у праві власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 є однаковою та становить 1/3 частину у кожного, тобто, відповідачам в сукупності належить 2/3 ідеальних часток у праві власності на це майно, виходячи з визначених в технічному паспорті на квартиру розмірів площі житлових кімнат, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визначився з встановленим сторонам порядком користування житлом та правильно виділив ОСОБА_4 в користування кімнату площею 11,8 кв.м., що приблизно співвідноситься з її ідеальною часткою у праві власності та не допускає значного відступу від її розміру.

Доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції не було підстав для розгляду позову, так як позивач не довела, що відповідачі будь-яким чином порушують, оспорюють чи не визнають її права, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_4, наявних в матеріалах справи звернень до правоохоронних органів та документів за результатами проведеної ними перевірки, між сторонами наявні спори з приводу вільного доступу ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_2, зокрема, відповідачами було замінено замки в квартирі, що унеможливлює належне користування нею позивачем, а при відвідуванні житла постійно виникають конфліктні ситуації.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_5, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, достатніх та переконливих доказів на спростування вказаних обставин суду не надали, факт вручення ОСОБА_4 нового екземпляра ключів, для забезпечення її вільного доступу до спірного житла, не підтвердили.

З огляду на зазначене, враховуючи, що позивач наполягає на тому, що відповідачі перешкоджають реалізації нею свого права користування житлом, так як факт наявності у ОСОБА_4 вільного доступу до вказаної квартири не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи, в той час як всі доводи відповідачів щодо не перешкоджання ними позивачу в користуванні майном ґрунтуються виключно на їх особистих поясненнях, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Посилання апеляційної скарги на те, що встановлення порядку користування квартирою порушує права ОСОБА_3, як співвласника, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Так, за змістом ст.ст. 319, 321 ЦК України, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У випадках і в порядку, встановлених законом, особа може бути обмежена у здійсненні права власності. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності інших громадян.

З огляду на те, що права ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо користування квартирою АДРЕСА_2 в місті Києві є рівними, при цьому добровільної згоди щодо порядку такого користування ними не досягнуто, встановлення цього порядку за рішенням суду не свідчить жодним чином про порушення прав апелянта, як співвласника спірної квартири, а можливі обмеження, які виникнуть у зв'язку з визначенням судом порядку користування житлом, є виправданими необхідністю забезпечення однакової реалізації своїх прав всіма співвласниками.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_3, посилаючись на порушення її прав при визначенні судом порядку користування квартирою, не зазначила та не обґрунтувала в апеляційній скарзі, в чому саме таке порушення полягає.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для усунення позивачу перешкод в користуванні власністю, її вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням також не спростовують.

Разом з тим, дійшовши вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 щодо усунення перешкод в користуванні власністю та встановлення порядку користування житлом, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних про визначення долей квартири, які відповідають розміру житлових кімнат, та стягнув з відповідачів на користь позивача компенсацію вартості 2.6. кв.м. житла, які було виділено в користування відповідачам.

Так, визначаючи долі квартири АДРЕСА_1, які відповідають розміру житлових кімнат, наступним чином: кімнати площею 11,8 кв.м. - 25/84 частин квартири, кімнат площею 17,8 кв.м. та 13,6 кв.м. - 59/84 частин квартири, та, стягуючи з ОСОБА_3 і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості 2,6 кв.м. житлової площі в розмірі 43 411,40 грн., суд першої інстанції виходив з того, що вказані розрахунки є пропорційними часткам сторін у праві власності, а компенсація підлягає стягненню з тих підстав, що виділена позивачу в користування кімната за своєю площею є меншою, ніж та частка, на яку вона має право, виходячи із належної їй ідеальної частини у праві власності.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки він не відповідає вимогам матеріального права та дослідженим судом доказам, з наступних підстав.

Так, за правилом ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

В статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Таким чином, виділення із об'єкта нерухомого майна часток, що відповідають частці особи у праві спільної часткової власності, відбувається при виділенні такої частки в натурі, із подальшим припиненням спільної власності на неї або на весь об'єкт в цілому.

У правовій позиції Верховного Суду України № 6-286цс15 від 30 вересня 2015 року, яка, в силу ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для врахування судами при застосуванні аналогічних норм права, зазначається, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України, право спільної часткової власності припиняється, а тому, при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути відокремлена площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто, складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Чинним законодавством не передбачено виділення часток співвласників в спільному майні без подальшого виділення реальної частки в цьому майні в натурі та її відокремлення від основного об'єкта нерухомого майна.

В пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Суд першої інстанції на вищевикладені положення законодавства уваги не звернув, факт того, що позивачем не було заявлено вимог про виділення належної їй частки в спірній квартирі в натурі, з подальшим припиненням спільної власності на цей об'єкт, не врахував та помилково визначив долі, які становить кожна із жилих кімнат, пропорційно до загальної площі квартири, та встановив їх співвідношення з частками квартири, що належать сторонам на праві власності.

Так, ОСОБА_4 заявлено вимоги про визначення долі кожної з кімнат в загальній житловій площі квартири, з метою подальшого встановлення відповідності цієї долі та виділеної їй в користуванні кімнати тій ідеальній частці у праві власності, на яку вона має право.

Разом з тим, вирішуючи вказане питання, необхідно враховувати, що ідеальна частка у праві власності на спільне майно за своєю правовою природою є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності, а не мірою розподілу площі об'єкта. Кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Тобто, визначення належної співвласникам частини житлової площі пропорційно їхнім ідеальним часткам в праві власності на це майно, шляхом простого ділення, не ґрунтується на положеннях законодавства.

За таких обставин, без вирішення питання щодо виділення в натурі реальних часток у об'єкті нерухомого майна із припиненням спільної власності ОСОБА_4 на це майно, немає правових підстав для визначення долей квартири, що відповідають розмірам житлових кімнат, та встановлення пропорційності цих долей тій частці, яку просить виділити їй в користування позивач.

При цьому, оскільки отримання співвласником компенсації за належну йому частку передбачено лише в тому випадку, якщо його право власності на цю частку припиняється та вона не може бути включена до тієї частини майна, що виділяється йому в натурі, правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 компенсації вартості 2,6 кв.м. житлової площі в розмірі 43 411,40 грн. також немає.

Так як встановлення порядку користування житловим приміщенням не припиняє право спільної власності співвласників на це майно, а також, приймаючи до уваги допустимість відхилення в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним, виділення позивачу в користування кімнати, яка за своєю площею, у співвідношенні з загальною житловою площею квартири, є меншою, ніж ідеальна частка у праві власності, не є підставою для стягнення з інших співвласників компенсації.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 є частково обґрунтованими, рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року в частині визначення долей квартири, що відповідають розміру житлових кімнат, та стягнення компенсації на користь позивача ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому, підлягає скасуванню в цій частині із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Водночас, не є підставою для скасування судового рішення доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті позову ОСОБА_4 до спільного розгляду з позовом ОСОБА_3 без постановлення будь-яких процесуальних ухвал та всупереч тому, що їх вимоги та законодавство, на яких вони ґрунтуються, є відмінними.

Так, як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні 17 листопада 2016 року ОСОБА_4 було залучено в якості третьої особи до участі у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, треті особи ОСОБА_5, Державна реєстраційна служба України ОСОБА_11, ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності.

Стаття 34 ЦПК України встановлює, що треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред'явивши позов до однієї чи обох сторін. Ці особи мають усі процесуальні права і обов'язки позивача.

ОСОБА_4, використовуючи свої процесуальні права на власний розсуд, у відповідності до принципу диспозитивності цивільного судочинства, скористалася наданим їй ст. 34 ЦПК України правом та пред'явила самостійний позов до ОСОБА_3, ОСОБА_5 стосовно предмету спору - квартири АДРЕСА_5.

При цьому, стаття 34 ЦПК України не вимагає від суду постановлення ухвали про початок спільного розгляду поданого третьої особою позову, а лише встановлює, що в такому випадку розгляд справи може бути розпочатий з початку.

Крім того, варто відрізняти поняття подання позову в порядку пред'явлення самостійних вимог щодо предмета спору третьою особою, яка бере участь у справі, на підставі ст. 34 ЦПК України, та об'єднання в одне провадження кількох однорідних позовів в порядку ст. 126 ЦПК України.

Стаття 126 ЦПК України закріпила, що суддя під час відкриття провадження у справі, підготовки справи до судового розгляду або суд під час її розгляду мають право постановити ухвалу про об'єднання в одне провадження кількох однорідних позовних вимог за позовами одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача чи до різних відповідачів або за позовом різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Водночас, подаючи даний позов, ОСОБА_4 діяла на підставі ст. 34 ЦПК України, як третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору.

Таким чином, суд першої інстанції, приймаючи позов до спільного розгляду, керувався нормою саме статті 34 ЦПК України, а не статті 126 ЦПК України, на що помилково посилається апелянт, а тому не повинен був постановляти ухвалу про об'єднання позовних вимог.

Безпідставними також є доводи ОСОБА_3 щодо того, що після подання нею заяви про залишення її позову без розгляду та постановлення відповідної ухвали, суд повинен був також припинити і розгляд позову ОСОБА_4, з огляду на наступне.

Як закріплено в статті 34 ЦПК України, треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, та які вступили у справу до закінчення судового розгляду, пред'явивши позов до однієї чи обох сторін, мають усі процесуальні права і обов'язки позивача.

Такі права та обов'язки не залежать від реалізації іншими учасниками спору своїх процесуальних прав та існують самостійно і відокремлено.

При цьому, за змістом ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

ОСОБА_3, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, подала заяву про залишення її позову без розгляду.

ОСОБА_4, маючи у цій справі самостійні процесуальні права позивача за своїм позовом, такої заяви не подавала, а тому, суд першої інстанції правомірно та, у відповідності до вимог процесуального закону, продовжив розгляд справи в межах вимог позову ОСОБА_4.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог також не спростовують.

За таких обставин, враховуючи все вищевикладене в сукупності, оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 є частково обґрунтованими, рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року в частині визначення долей квартири, що відповідають розміру житлових кімнат, та стягнення компенсації на користь позивача ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому, підлягає скасуванню в цій частині із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

В решті рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції було скасовано в частині із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову, вирішенню також підлягає питання щодо розподілу відшкодування судових витрат.

Так, згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, судом було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 та скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволення тих вимог, що були заявлені позивачем ОСОБА_4 в уточненій позовній заяві.

При поданні даної заяви позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 640,00 грн., а тому, в порядку ст. 88 ЦПК України, сплачений ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 310,32 грн. підлягає відшкодуванню частково, шляхом стягнення суми, пропорційної тій частині, яку становить від загальної суми судового збору та сума, що була сплачена позивачем при поданні уточненої позовної заяви.

З огляду на таке, з урахуванням положень ст. 88 ЦПК України щодо пропорційності відшкодування судового збору розміру задоволених позовних вимог, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягає стягненню 704,00 грн..

Керуючись ст.ст.358, 364 ЦК України, ст.ст.11, 34, 88, 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року в частині визначення долей квартири АДРЕСА_6, які відповідають розміру житлових кімнат та стягнення з ОСОБА_3 і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 компенсації вартості 2,6 кв.м. житлової площі в розмірі 43 411,40 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні даних позовних вимог відмовити.

В решті рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги 704,00 грн..

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: