Номер провадження: 22-ц/785/5080/17
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

Суддів: Гірняк Л.А., Дрішлюка А.І.,

За участю секретаря - Поліхранової Ю.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договору про відкриття кредитної лінії недійсним,

в с т а н о в и л а:

19.05.2015 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», просить суд визнати укладений між нею та банком договір про відкриття кредитної лінії № к-2154/л на суму 290 000 доларів США від 30.01.2007 року (зі всіма додатками та додатковими угодами) недійсним; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом стягнення з АТ Банк «Фінанси та Кредит» на її користь надмірно сплачених коштів в рамках зазначеного договору у розмірі 16723,59 (шістнадцять тисяч сімсот двадцять три) долара США 59 центів, стягнути на її користь суму моральної шкоди в розмірі 4 438 000,00 (чотири мільйона чотириста тридцять вісім тисяч) гривень та матеріальної шкоди у розмірі 6232,22 (шість тисяч двісті тридцять дві) гривні 22 копійки. У позовній заяві посилалася на те, що укладений кредитний договір за змістом та текстом не відповідає діючому законодавству України, інтересам позивача, порушує її споживчі права та законні інтереси. Зокрема, п.2.1. кредитного договору не відповідає положенню ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 статті 524 ЦК України, оскільки зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Також, відповідно до п.17 ч.1 ст.1, абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умову кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року №168 (далі - Правила №168), позивач вказав, що положення законодавства передбачають необхідність зазначення в кредитному договорі інформації про сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків (при ануїтетних платежах), валютні ризики, носять імперативний характер. Відсутність зазначеної інформації позбавляє споживача можливості правильно вибрати товар (послугу). Проте, ані Кредитний договір, ані додаткові угоди до нього не містять вищенаведеної інформації. Також, позивачу не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні.

Також посилалася на відсутність в кредитному договорі відповідальності з боку відповідача за невиконання або неналежне виконання умов кредитного договору, що в свою чергу суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Умова договору про можливість змінювати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі зміни вартості кредитних ресурсів на ринку позичкового капіталу або інших показників є несправедливою та вносить значний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором.

Крім того, договір був укладений внаслідок обману, тому вона вимушена звернутися до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, подала апеляційну скаргу, просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 відмовився від апеляційної скарги на рішення суду в частині відмови в задоволенні позову по вимогам про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 30 січня 2007 року сторони уклали договір про відкриття кредитної лінії № к-2154/л, за яким відповідач надав позивачу кредит (невідновлювальна кредитна лінія) у сумі 290 000,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом у розмірі 14% річних та кінцевим терміном повернення кредиту - 30.01.2022 року.

30 травня 2008 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, якою зокрема змінено п. 2.1. Кредитного договору, а саме збільшено плату за користування кредитом з 14 % на 15 % процентів річних.

16 грудня 2009 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору, якою змінено п. 2.1. Кредитного договору, а саме зменшено суму кредиту (невідновлювальної кредитної лінії) з 290 000.00 (двісті дев'яносто тисяч) доларів США на 104 484,08 (сто чотири тисячі чотириста вісімдесят чотири) долара США 08 центів та зменшено плату за користування кредитом з 15 % на 13 % процентів річних.

На забезпечення кредитних зобов'язань в рамках Кредитного договору 31 січня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., за реєстром № 721.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи, ґрунтується на законі.

Відхиляючи доводи про невідповідність договору вимогам закону в частині валюти зобов'язань, суд першої інстанції правомірно виходив з вимог ст.1054 ЦК України, положень ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» про те, що банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії.

Крім того, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п.10 Постанови Пленуму від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» були внесені зміни щодо неможливості укладання договорів в іноземній валюті. Проте спірний договір укладений між сторонами 30 січня 2007 року, тому вимоги закону на нього не розповсюджуються.

Не спростовують правильність висновків суду доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно визначився із сферою дії Закону України «Про захист прав споживачів», невірно зазначив про неможливість визнання недійсним договору в цілому, а лише щодо окремих положень, які є несправедливмими, оскільки по суті правові підстави вважати договір недійсним відсутні.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена низка вимог, яка повинна бути дотримана під час укладання договору. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Встановлено судом, не спростовано відповідачкою, що виходячи з предмету договору позивача ознайомлено із істотними умовами кредитування, а саме: метою, для якої споживчий кредит може бути витрачений; формою кредитування; формою його забезпечення; типом відсоткової ставки; сумою, на яку кредит виданий; строком, на який кредит виданий; варіантами повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливістю дострокового повернення кредиту та його умови. ОСОБА_4 погодилась на них шляхом підписання договору, протягом 2007 - 2009 року здійснювала платежі, про що свідчать квитанції, тобто на визначених умовах сплачувала кошти, усвідомлюючи, що саме підлягає сплаті.

Після виникнення заборгованості, зазначене питання було предметом судового розгляду, і рішення суду набрало законної сили.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, встановлюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Пунктом 16 Постанови Пленуму від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що суди повинні з'ясовувати виконання банками положень ст.ст.11,18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвр. Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності, де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Договір між сторонами укладений 30 січня 2007 року, детальне визначення про письмове повідомлення про валютні ризики, орієнтовну сукупну вартість кредиту передбачене Постановою правління НБУ від 10.05.2007 року, яка на час укладання договору не діяла. Існування правовідносин на протязі 8 років, виконання умов договору не дає підстав за таких умов вважати встановленим, що інформація про кредитні умови не була доведена до відома споживача.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

За доводами апеляційної скарги споживачу не надані відомості про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, такий довід є відтворенням ст.11,21 Закону України «Про захист прав споживачів», однак доводи про порушення права не можуть носити абстрактний характер, а тому не наведення доказів про наявність інших умов кредитування, які б були більш сприятливими для споживача і існували одночасно під час укладання договору, не можуть бути підставою для визнання договору недійсним.

Відсутність в договорі відомостей про відповідальність банку на випадок невиконання зобов'язань порівняно із наявністю пункту про відповідальність позичальника, також не може бути підставою для визнання договору недійсним. Невизначення в договорі окремим пунктом відповідальності банку не виключає розповсюдження на виниклі правовідносини всіх норм та правил, передбачених цивільним законодавством у разі невиконання стороною вимог договору, не звільняє від відповідальності банк, а тому не може бути ознакою надання одній стороні переваг порівняно із іншою. При цьому умови відповідальності боржника не виходять за межі, визначеного цивільним законодавством.

Не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про несправедливість умов договору щодо підвищення процентної ставки, виходячи з наступного.

Вбачається з п.4.6 договору, що у випадку зміни вартості кредитних ресурсів на ринку позичкового капіталу або інших показників, процентна ставка за користування кредитними ресурсами підлягає зміні на вимогу банку. У зазначених випадках банк вправі змінити розмір процентної ставки, попередивши про це письмово позичальника. У випадку незгоди позичальника зі зміною розміру процентної ставки, позичальник зобов'язаний сповістити про це банк протягом трьох днів з моменту отримання повідомлення банку про зміну процентної ставки та повернути отримані кредитні ресурси та сплатити проценти за чинною ставкою до настання строку набрання чинності нової процентної ставки, зазначеної в повідомленні банку. При неповідомленні позичальником банку про свою незгоду зі зміною розміру процентної ставки, протягом трьох днів з моменту одержання відповідного повідомлення, новий розмір процентної ставки вважається прийнятим позичальником та набирає чинності з моменту зазначеного в повідомленні.

Відповідно до ст. 651 ЦК зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

На час укладання договору такі умови договору не суперечили діючому на той час законодавству, а самим договором визначено процедуру підвищення ставки, отже споживач не була позбавлена можливості ознайомлення із такими умовами на стадії укладання договору, та можливості не погодитися із підвищенням ставки під час його виконання відповідно до п.4.6 договору.

Висновок про те, що не можуть визнаватися несправедливими умови договору щодо підвищення процентної ставки з ініціативи банку до відповідних змін у законодавстві висловлений в постанові ВСУ від 12 вересня 2011 року №6-16цс11, якає обов'язковою для судів всіх інстанцій.

Щодо доводів апеляційної скарги про укладання договору внаслідок обману, підтвердженням чого є відповідний висновок судової експертизи, то колегія суддів виходить з наступного.

Висновком судової експертизи встановлено, що застосування процентної ставки іншої, аніж встановлено договором, прямо передбачено п.4.6 договору, додатковою угодою ставка підвищувалась до 15%, в подальшому зменшувалася до 13%, з 01.11.2008 року була підвищена до 20% річних; використання методу нарахування відсотків факт/360 призвело до здорожчання суми відсотків; розмір реальної відсоткової ставки за договором складає 18,9%, а не 14 %, як передбачено договором.

Водночас експерт не зміг надати відповідь на питання про те, чи відповідає застосована в період з 30.01.2007 року по 16.03.2016 року відсоткова ставка при нарахуванні процентів за користування кредитом умовам договору та фактично сплаченим відсоткам.

Відповідно до ст.230 ЦК якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин вважається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

За доводами позивача ознаками обману є відсутність сукупної вартості кредиту та фактичне застосування процентної ставки в більшому розмірі, ніж передбачено договором.

Разом із тим, розмір процентної ставки зазначений в договорі, пунктом договору визначений порядок та умови її зміни, додатковими угодами, підписаними ОСОБА_2, розмір процентної ставки змінювався.

Отже, можливість змін процентної ставки визначена сторонами договору, і очевидним є те, що зміни відбувалися, в тому числі, шляхом укладання угоди із позивачкою, що виключає ознаки умислу сторони.

Таким чином, встановлення самого факту підвищення процентної ставки за наявності умов договору, яким таке право передбачене, не може бути ознакою обману з боку однієї із сторін.

Питання щодо того, що відбувалося застосування процентної ставки відповідно до умов договору, в тому числі і шляхом застосування підвищеної процентної ставки, експертом не вирішено.

Питання правомірності підвищення процентної ставки протягом дії договору повинно було бути предметом оцінки під час вирішення справи щодо стягнення кредитної заборгованості в 2010 році, коли вирішувався спір між сторонами, недотримання процедури застосування підвищеної процентної ставки в певний період, може бути ознакою неналежного виконання умов договору і як наслідок - підставою для його розірвання, але не є підставою для визнання договору недійсним.

Так само висновок експертизи щодо того, що використання методу нарахування відсотків факт/360 призвело до здорожчання суми відсотків, сам по собі вважатися ознакою обману бути не може, оскільки прямо як метод нарахування передбачений договором (п.4.2), а правильність його обчислення впливає на розмір боргу, проте не може бути підставою для визнання недійсною умови.

Зважаючи на такі обставини, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду щодо відсутності ознак укладання договору внаслідок обману, а відсутність посилання на висновок експертизи на суть висновку не впливає, виходячи з вищевикладених доводів та мотивів.

Крім того, орієнтована вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, передбачають перелік витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, адміністративних витрат, витрат на страхування, юридичне оформлення тощо і не може заздалегідь передбачити ймовірність настання обставин, що впливають на остаточний розмір стягнення, оскільки презюмує належне виконання сторонами зобов'язань, і відсутність інших чинників, які впливають на остаточний розмір стягнення.

Незважаючи на наявність в рішенні суду речення щодо відсутності підстав для поновлення строку давності, зміст рішення суду свідчить про те, що пропуск строку позовної давності не став підставою для відмови у задоволенні позову, тому підставою скасування рішення суду бути не може.

Відповідно до ст. 308 ЦПК не може бути скасоване правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 304, п.1ч.1 ст.307, 308, 313,314,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договору про відкриття кредитної лінії недійсним залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: