Справа № 309/1459/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 серпня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів БИСАГИ Т.Ю., КОЖУХ О.А.

при секретарі СОЧЦІ І.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, на рішення Хустського районного суду від 20 лютого 2017 року, -

встановила:

27.04.2016 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 і мотивував його наступним. 21.06.2014 позивач надав відповідачу в позику 20000,00 дол. США, що їх позивач зобовязався повернути. Факт укладання сторонами договору позики стверджується розпискою ОСОБА_2

У період з 24.06.2014 по 03.02.2015 відповідач повернув позивачу частинами кошти на загальну суму 3100,00 дол. США, а саме: 24.06.2014 500,00 дол. США, 26.07.2014 500,00 дол. США, 30.08.2014 500,00 дол. США, 30.09.2014 400,00 дол. США, 01.10.2014 300,00 дол. США, 01.11.2014 300,00 дол. США, 01.01.2015 300,00 дол. США і 03.02.2015 300,00 дол. США.

Після цього відповідач припинив виконувати свої зобовязання, у звязку з чим позивач 24.04.2015 надіслав відповідачу лист із вимогою повернути решту 16900,00 дол. США. Вимогу відповідач отримав 24.04.2015, але борг не сплатив. Згідно із положеннями ст.ст. 625, 1046, 1047 та іншими нормами ЦК України, якими регулюються правовідносини, що виникли з договору позики, та виходячи з порядку виконання зобовязань за договором, з відповідача окрім суми заборгованого належать 3% річних від простроченої суми 507,00 дол. США (16900,00 дол. США х 3% х 1 рік). Відповідно до офіційного курсу НБУ 1,00 дол. США/25,34 грн станом на 25.04.2016 гривневий еквівалент належної до стягнення загальної суми у 17407,00 дол. США складає 441093,38 грн.

Посилаючись на ці обставини, вказуючи на неможливість врегулювати питання позасудовим порядком, позивач просив стягнути на його користь із відповідача борг за договором позики в сумі 441093,38 грн, а також покласти на того судові витрати в сумі 4411,00 грн.

Рішенням Хустського районного суду від 20.02.2017 позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 16900,00 дол. США та 3% річних від простроченої суми в розмірі 507,00 дол. США, що разом складає 441093,00 грн, а також стягнуто з відповідача на користь позивача 4411,00 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції оскаржив, вважає його ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, сторони мали намір вести спільний бізнес, зокрема, збудувати зал для святкування весіль, але між ними виникли грошові суперечки і бізнесу не вийшло. Насправді між сторонами відбувся повний розрахунок ще під час провадження в кримінальній справі щодо відповідача, в якій ОСОБА_1 зняв усі майнові претензії до нього. Розписка, яку предявив суду позивач, була написана під час провадження в кримінальній справі і 23.07.2014 відповідач повернув 20000,00 дол. США позивачу в присутності свідка ОСОБА_4, після чого ОСОБА_1 видав розписку про те, що не має до відповідача жодних претензій. Тобто, це означає остаточний і повний розрахунок за всіма зобовязаннями. Відповідач просить рішення суду скасувати, у позові відмовити.

У письмових запереченнях на апеляцію ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Зазначає, серед іншого, про нелогічність доводів відповідача та невідповідність їх обставинам справи, за якими той частково виконував зобовязання, що виникло з договору позики від 21.06.2014. Розписка ж від 23.07.2014 про відсутність претензій до відповідача стосується обставин, які виникли під час розгляду кримінальної справи щодо ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_3, які апеляцію підтримали, позивача ОСОБА_1, який скаргу не визнав, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Предявляючи позов, ОСОБА_1 виходив із того, що надав 21.06.2014 у позику ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20000,00 дол. США, що їх останній зобовязався повернути, однак, на предявлену 24.04.2015 вимогу грошей не повернув, тому свого обовязку не виконав. На підтвердження зазначеного боргового зобовязання позивач надав видану 21.06.2014 відповідачем розписку про одержання коштів (а.с. 6). Відповідно до змісту розписки ОСОБА_2 взяв у борг від ОСОБА_1 20000,00 дол. США, які зобовязався повернути, конкретний строк виконання боргового зобовязання у розписці не зазначений. Оригінал розписки, який знаходиться у ОСОБА_1, був оглянутий апеляційним судом, наявна у справі копія документа відповідає оригіналу, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 визнали факт видачі відповідачем цієї розписки позивачу.

ОСОБА_2 під час апеляційного розгляду справи заперечив факт отримання 20000,00 дол. США від ОСОБА_1 21.06.2014, а видачу розписки без попереднього одержання коштів пояснював, зокрема, тим, що на той час судом розглядалася щодо нього кримінальна справа стосовно привласнення коштів, потерпілим у якій був ОСОБА_1, і така розписка була видана за наполяганням останнього, оскільки була йому необхідна для того, щоб закрити кримінальну справу. Стверджував також, що 23.06.2014 у присутності свідка ОСОБА_4 повністю повернув ОСОБА_1 кошти, щодо привласнення яких розглядалася кримінальна справа, внаслідок чого ОСОБА_1 подав до Хустського районного суду заяву від 23.06.2014 (у тексті заяви на а.с. 23 дата вказана помилково як «23.07.2014», що визнали обидві сторони) про відсутність претензій до ОСОБА_2, а 24.06.2014 подав до суду заяву про залишення цивільного позову в кримінальній справі без розгляду. Водночас ОСОБА_2 не зміг пояснити у спосіб, який би не викликав обґрунтованих сумнівів, зокрема, те, для чого він видавав ОСОБА_1 розписку, якщо через два дні повернув кошти і якщо дійсно повернув, то чому розписка знаходиться у ОСОБА_1 або чому відсутнє письмове підтвердження повернення коштів. Факт часткового виконання зобовязання за розпискою від 21.06.2014 ОСОБА_2 в апеляційному суді заперечив.

У суді першої інстанції клопотання сторони відповідача про виклик свідка ОСОБА_4 було задоволене, однак, судом були одержані дані про те, що така особа за відповідною адресою не проживає, тож такий свідок не допитувався (а.с. 42-43, 63, 64). В апеляційному суді клопотання про допит свідка ОСОБА_4 не заявлялося.

ОСОБА_1 апеляційному суду пояснив, що дійсно не передавав 21.06.2014 ОСОБА_2 20000,00 дол. США саме на підставі складеної цього дня розписки, оскільки між ним та ОСОБА_2, який є його далеким родичем, була досягнута домовленість про те, що кошти, які той привласнив і щодо яких розглядалася кримінальна справа, він обовязково поверне, що гарантував виданою 21.06.2014 розпискою. Зазначене боргове зобовязання дійсно охоплює частину неповернених на той час ОСОБА_2 коштів, які фігурували в кримінальній справі, частину ж коштів ОСОБА_2 повернув. ОСОБА_1 дійсно подав суду 23.06.2014 заяву про відсутність претензій до ОСОБА_2, а 24.06.2014 заяву про залишення цивільного позову без розгляду (а.с. 23, 24), але саме тому, що ОСОБА_2 21.06.2014 видав вищезгадану розписку і гарантував повернення грошей та з тією метою, щоб зняти перешкоди для закриття кримінальної справи і врегулювати боргові питання, а не тому що ОСОБА_2 начебто повернув йому 23.06.2014 усі гроші, такого факту не було, як немає і відповідного свідка. Крім того, ОСОБА_2 частинами повернув позивачу кошти на загальну суму 3100,00 дол. США, тому щодо основного боргу вимога предявлена лише на суму 16900,00 дол. США і зайвого позивач не вимагає.

Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню (ст. 60 ч. 1 ЦПК України).

Постановою Хустського районного суду від 25.06.2014, що набрала законної сили 03.07.2014, ОСОБА_2, який обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ст. 192 ч. 2 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності, а провадження в справі № 713/25/12 закрито на підставі ст. 49 КК України (а.с. 17-19). У справі було встановлено, зокрема, що протягом 2005-2007 рр. ОСОБА_2 шляхом обману та зловживання довірою отримав від ОСОБА_1 грошові кошти загальною сумою у 37700,00 дол. США, на які побудував кафе АВС «Центр» по вул. Центральній б/н у с. Сокриниця Хустського району, чим спричиним ОСОБА_1 майнову шкоду. Свою вину у вчиненні злочину ОСОБА_2 визнав, у постанові зазначено, що потерпілий і обвинувачений дійшли порозуміння і потерпілий не має до обвинуваченого ніяких претензій. У цивільному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у кримінальній справі зазначалося, серед іншого, що із 37700,00 дол. США ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 11450,00 дол. США і боргував решту 26250,00 дол. США, які в якості відшкодування майнової шкоди предявлялися до стягнення (а.с. 20-22).

ОСОБА_1 24.04.2015 предявив ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення залишку боргу в сумі 16900,00 дол. США за борговою розпискою від 21.06.2014, що цього ж дня була отримана відповідачем (а.с. 7). Доказів сплати відповідачем боргу позивачеві в справі немає.

Цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки, зокрема, з договорів та інших юридичних фактів, і повинні належно виконуватися; за загальним правилом, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускаються; особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання правом не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1, ст.ст. 202, 509, 525, 526 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України).

За приписами ЦК України:

за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), зокрема, грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики); договір позики є укладеним з моменту передання грошей (ст. 1046 ч. 1);

договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ст. 1047 ч.ч. 1, 2);

якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 ч. 2);

позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ст. 1049 ч.ч. 1, 3);

якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ст. 1051 ч. 1);

боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ч. 2);

якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором; це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст. 1051 ч. 1);

за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобовязанням; заміна боргу позиковим зобовязанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу) (ст. 1053 ч.ч. 1, 2);

зобовязання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобовязання новим зобовязанням між тими ж сторонами (новація) (ст. 604 ч. 2);

прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі; якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові; у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає; наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку; у разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобовязання, у цьому разі настає прострочення кредитора (ст. 545 ч.ч. 1-4);

правомірність правочину презюмується; договір є обовязковим для виконання сторонами; наявність підстави для виникнення боргу, предявленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання (ст.ст. 204, 629, ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності (ст. 212 ч.ч. 1-3 ЦПК України). Оцінюючи наявні в справі докази і матеріали в сукупності та взаємозвязку, беручи до уваги позиції сторін, визнання та заперечення ними відповідних обставин у контексті встановленого та правовідносин, що виникли між сторонами, колегія суддів робить такі висновки.

Є встановленим, що 21.06.2014 ОСОБА_1 не передавав ОСОБА_2 20000,00 дол. США. Водночас так само встановлено, що відповідно до позицій сторін, їх реальних дій, мети, вони врегульовуючи питання боргу, який виник у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 і обставини щодо якого встановлені у кримінальному провадженні, досягли домовленості щодо заміни відповідного боргу позиковим зобовязанням (здійснили новацію), що відповідало їх волевиявленню та узгоджується із законом. Сторони цим правочином досягли настання правових наслідків, яких бажали: ОСОБА_1 трансформував борг, який виник раніше, у позикове зобовязання та отримав нові правові підстави і певні гарантії для його стягнення, ОСОБА_2 усунув перешкоди з боку потерпілого для закриття кримінального провадження.

Заперечення ОСОБА_2 з цього приводу до уваги не беруться, оскільки ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях, його правова позиція в справі є суперечливою та не враховує її дійсних обставин, чинності обовязкового для виконання договору позики, укладеного в дійсності за правилами новації, який установленим порядком відповідачем не оспорювався. Натомість позиція ОСОБА_1, підтримана ним в апеляційному суді, узгоджується із фактами, документами та відповідає реальним обставинами справи і характеру правовідносин, що виникли між сторонами. Оригінал розписки від 21.06.2014 знаходиться у ОСОБА_1, що за змістом ст. 545 ЦК України вказує на невиконання боржником його обовязку.

Посилання ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 подав суду під час вирішення питання про звільнення відповідача від кримінальної відповідальності заяву від 23.06.2014 про відсутність претензій і потім просив залишити цивільний позов без розгляду не заслуговують на увагу. Відповідно до ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожному гарантується право на звернення до суду за захистом своїх прав, відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною, тож сама по собі наявність чи відсутність заяв про відмову від претензій, а також про відмову від таких і в майбутньому, якби такі мали місце, та від звернення у звязку з цим до суду не має правового значення. Заява потерпілого у рамках кримінального провадження у звязку із вирішенням питання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності про відсутність претензій до нього за встановлених у справі обставин зумовлена саме таким кримінальним провадженням, особистими стосунками між сторонами і не свідчить про розрахунок за оформленим сторонами боргом. Така заява не є тотожною належному підтвердженню розрахунку за боргом, зрештою, і від свого права на стягнення боргу та на відповідний судовий захист цивільного права позивач не відмовлявся. За правилами цивільного судочинства відповідні обставини розглядаються та оцінюються виходячи із засад змагальності сторін та диспозитивності.

Обравши на свій розсуд лінію захисту від позову, відповідач не спростовував у належний процесуальний спосіб розміру і складових суми, предявленої до стягнення, та не довів відсутності своєї вини в порушенні зобовязання.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач не виконав свого обовязку перед позивачем щодо сплати боргу за відповідною вимогою позивача та правильно відхилив доводи відповідача щодо начебто проведення повного розрахунку із позивачем в рамках кримінального провадження. Проте, суд не повною мірою зясував обставини справи та дав невірну оцінку окремим фактам і діям сторін, внаслідок чого не врахував, що мала місце новація, тому без належних підстав дійшов висновку про те, що передача коштів мала місце 21.06.2014. Крім того, суд всупереч вимогам ст. 11 ч. 1 ЦПК України вийшов за межі предявлених позивачем вимог, оскільки стягнув борг у доларах США із вказівкою на відповідний еквівалент у гривнях, тоді як позивач просив стягнути кошти саме в гривнях, що є обовязковою підставою для зміни рішення (ст. 8 ч. 8, ст. 303 ч. 3 ЦПК України). Суд також не вказав у резолютивній частині рішення складові стягнутого боргу, що не відповідає вимогам ст. 215 ч. 1 п. 4 ЦПК України.

Таким чином, суд дійшов правильного по суті висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача боргу, доводи апеляції правильності та справедливості такого висновку не спростовують. Неправильні встановлення та оцінка певних обставин справи не мали наслідком невірне по суті вирішення спору та не потягли порушення прав позивача. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, однак, внаслідок помилок, яких припустився суд, рішення підлягає відповідній зміні у мотивувальній та резолютивній частинах.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 4 ЦПК України та з урахуванням положень ст. 8 ч. 8, ст. 303 ч. 3 цього Кодексу апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити відповідно до встановленого під час апеляційного розгляду справи, виключити з мотивувальної частини рішення судження про передачу коштів на підставі розписки від 21.06.2014 в сумі 20000,00 дол. США, другий абзац резолютивної частини рішення викласти в редакції, відповідно до якої стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 21.06.2014 загальним розміром 441093,38 грн виходячи з гривневого еквівалента за заокругленим позивачем до двох знаків після коми офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/25,34 грн станом на 25.04.2015 (17407,00 дол. США х 25,34 грн), де 428246,00 грн (еквівалент 16900,00 дол США) основний борг і 12847,38 грн (еквівалент 507,00 дол. США) 3% річних із простроченої суми. В іншій частині рішення суду слід на підставі ст. 308 ЦПК України залишити без змін.

Керуючись ст. 8 ч. 8, ст. 303 ч. 3, ст. 307 ч. 1 п.п. 1, 3, ст. 308, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, задовольнити частково, рішення Хустського районного суду від 20 лютого 2017 року змінити:

виключити з мотивувальної частини рішення судження про передачу коштів на підставі розписки від 21 червня 2014 року в сумі 20000,00 дол. США;

резолютивну частину рішення (другий абзац) викласти в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 21.06.2014 загальним розміром 441093,38 грн (чотириста сорок одна тисяча девяносто три гривні 38 коп.), з яких 428246,00 грн основний борг, 12847,38 грн 3% річних із простроченої суми.».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді