22-ц/775/508/2017(м)
Головуючий у 1 інстанції Подліпенець Є.О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Брежнєва Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 08 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року ПАТ «Приватбанк» звернувся до суду вз даним позовом зазначивши, що відповідно до укладеного договору № DOXRRC30470009 від 01.03.2007 року відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 6583,50грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 01.03.2010 року. Відповідач зобовязання по поверненню належних до сплати частин кредиту та нарахованих відсотків за його використання належним чином не виконуються. У звязку з чим утворилась заборгованість станом на 05.02.2013р. у розмірі 77402,68грн., з яких: 5904,21грн. - заборгованість за кредитом, 26065,34грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3081,00грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 38190,10грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи: 500,00грн. - штраф (фіксована частина), 3662,03грн. - штраф (процентна складова), якцу просить стягнути з відповідача, а також відшкодувати за рахунок відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 08 червня 2017 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 5904,21грн. - заборгованість за кредитним договором, 26065, 34грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3081грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 38190,10грн. - пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань, 500грн. - штраф (фіксована частина) та 3662,03грн. - штраф (процентна складова), а всього 77402,68грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати у виді судового збору в розмірі 774,03грн. у стягненні судових витрат на правову допомогу ввідмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3І, який підтримав доводи скарги, розглянувши справу згідно із ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи представника позивача, від якого надійшла заява про вирішення справи у відсутність представника банку, відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 01.03.2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № DOXRRC30470009, згідно з умовами якого останній отримав кредит у сумі 6583,50грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 118,5грн., а при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 8,5% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом, строком по 01.03.2010р. Умовами договору передбачено зобовязання позичальника у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту сплатити банку пеню у розмірі 1,25% від суми заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, штраф у розмірі 500грн. +5% від суми заборгованості. В цих ОСОБА_4 відзначено термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафу - тривалістю 5 років.

ОСОБА_2 свої зобовязання за вказаним договором щодо повернення кредиту та відсотків за його користування виконав частково, останній платіж за кредитом був здійснений ним 23.10.2007р. до закінчення терміну дії договору.

Станом на 05.02.2013 року ОСОБА_2 має заборгованість за договором в сумі 77402,68грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з підтвердження факту порушення ОСОБА_2 грошового зобов'язання за кредитним договором № DOXRRC30470009 від 01.03.2007 року, у звязку із чим утворилась заборгованість за користування кредитом на загальну суму 77402,68грн.

Суд не застосував до спірних правовідносин строки позовної давності, вважаючи, що позивачем не пропущено цей строк, виходячи з того, що договір було укладено 01.03.2007 року з кінцевим терміном повернення кредиту 01.03.2010 року, а відповідно п. 6.6 ОСОБА_4 надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які разом з заявою позичальника складають кредитний договір, між сторонами обумовлений строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, за даним договором - тривалістю 5 років. Суд визначив, що право вимоги у банку виникло з часу спливу строку виконання зобов'язання за кредитним договором, тобто з 01.03.2010 року, а банк звернувся до суду за його захистом 12.03.2013 року - в межах узгодженого сторонами п'ятирічного строку позовної давності.

З такими висновками суду не можна погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про стягнення суми боргу, суд відхилив доводи сторони відповідача щодо застосування до спірних відносин строку позовної давності, прийнявши за основу позицію позивача.

Перевіряючи доводи банку щодо узгодження між сторонами умови про збільшення строку позовної давності до 5 років, що вказано у представленому екземплярі позивача ОСОБА_4 надання споживчого кредиту, і зясовуючи обґрунтованість заперечень з цього приводу відповідача, зясовано наступне.

Як вбачається з п.п 6.6 ОСОБА_4 надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (а.с. 9-10).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі.

Проте, вказані ОСОБА_4 надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) підписані головою ПАТ КБ «Приватбанк», однак не містять підпису позичальника, реквізитів, відсутня дата їх складання, а також немає жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невідємності від конкретної заяви позичальника. А відтак, ці ОСОБА_4, зокрема в частині визначення збільшеного строку позовної давності до 5 років, не можна вважати відповідною письмовою угодою сторін за ст. 259 ЦК України. Доказів того, що саме ці ОСОБА_4 в частині визначення строку позовної давності мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні до апеляційного суду.

Суд на зазначене уваги не звернув і дійшов передчасного висновку про узгодження між сторонами збільшеного строку позовної давності в 5 років.

Отже, за не підписанням позичальником умови про збільшення загального строку позовної давності вважається, що така умова носить односторонній характер, як слушно вказано в апеляційній скарзі відповідача.

Таким чином у виниклих відносинах позивач мав право на звернення до суду за захистом порушеного права впродовж загального строку позовної давності тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Тобто початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України по справі № 6-31цс15 у постанові від 03 червня 2015 року, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

За аналогічною правовою позицією у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14 цс 14: за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14) та 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14).

У справі, яка переглядається, встановлено, що згідно з умовами кредитування, втіленими у змісті анкеті-заяві (а.с. 8), розділу 4 ОСОБА_4 надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)«Стандарт» (а.с. 10) позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором - щомісяця в період сплати, за який приймається період з «1» по «5» число кожного місяця. Позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 337,69грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту із процентами повинно здійснюватись позичальником частинами до 05 числа кожного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

Судом залишено поза увагою, що останній щомісячний платіж відповідачем здійснено 23.10.2007р.

Тож, право вимоги банку в даних правовідносинах виникло з 06.11.2007р.

У свою чергу банк звернувся до суду з позовом до позичальника 12.03.2013р. за спливом трирічного строку позовної давності по цим платежам.

Як наведено в правовій позиції Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Так, сторонами в договорі обумовлено кінцевий термін повернення кредитних коштів 01.03.2010р., до якого мало відбуватись погашення кредитних коштів.

З урахуванням того, що позов банку поданий до суду 12.03.2013р., то і з моменту кінцевого терміну виконання основного зобовязання (01.03.2010р.) сплинув 01.03.2013р. трирічний строк позовної давності. Позов банку поданий поза межами трирічного строку з моменту кінцевого терміну виконання зобовязання.

Даних про переривання строку позовної давності в ході судового розгляду справи і перегляду справи в апеляційній інстанції не здобуто.

Згідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Така заява подана представником відповідача 04.01.2017р. одночасно із заявою про скасування заочного судового рішення і в-друге у квітні 2007р. (а.с. 36-37, 98), тобто подана до ухвалення оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції, про те, що позовна давність, обумовлена сторонами пятирічним терміном не сплинула, не ґрунтується на умовах договору та обставинах справи.

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Із урахуванням наведено, колегія суддів доходить до висновку, що у виниклих відносинах сплив строк позовної давності як до основної вимоги по тілу кредиту, процентам і комісії, так і додаткових вимог про стягнення пені і штрафів.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів віднаходить висновок суду відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог банку про стягнення заборгованих на час звернення до суду платежів таким, що ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

За таких обставин рішення суду в порядку ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову у звязку із спливом строку позовної давності.

У даному випадку постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позову згідно із положеннями ст. 88 ЦПК України не підлягають відшкодуванню позивачеві за рахунок відповідача понесені банком витрати з оплати судового збору і витрати на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 08 червня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № № DOXRRC30470009 від 01.03.2007 року, яка утворилась станом на 05.02.2013р. у розмірі 77402,68грн.- відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 у відшкодування судового збору 851 (вісімсот пятдесят одна) гривні 43 копійки.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.А.Попова

Судді Л.М.Кочегарова

ОСОБА_5