АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/1602/17 Головуючий у 1 - й інстанції: Астахова О.О.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Усика Г.І.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг» про визнання майнових прав, -

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг» про визнання майнових прав.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи. Суд не надав належної оцінки його доводам про те, що він належним чином виконав свої зобов'язання за договором купівлі - продажу майнових прав, в той час як Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг» свої зобов'язання порушує, житловий комплекс у визначені договором строки не добудувало та в експлуатацію не ввело. Помилковим є висновок суду про те, що відповідачем не було допущено порушення, оспорення або невизнання його майнових прав на проінвестовану квартиру, так як невиконання забудовником своїх зобов'язань та недотримання планових строків закінчення будівництва свідчить про порушення його прав на отримання у власність об'єкта нерухомого майна. Поза увагою суду залишилося те, що визнання права є одним із способів захисту права, передбачених цивільним законодавством, а тому, даний позов за своїм змістом відповідає положенням закону. Зазначив, що визнання за ним майнових прав на профінансовану квартиру є підставою для реєстрації такого права, в порядку Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 повністю підтримавдоводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг» явку свого представника в судове засідання не забезпечило, про день та час слухання справи судом повідомлялося у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність його представника.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 грудня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг» та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №1142/2ЕМ, відповідно до умов якого ОСОБА_5 придбала майнові права на об'єкт нерухомості: двокімнатну квартиру будівельний № 1417/1, загальною проектною площею 45,95 кв.м., на 27 поверсі, 2 секція Житлового комплексу «Флагман».

Житловий комплекс "Флагман" розташований на земельній ділянці в АДРЕСА_2 в Дніпровському районі м. Києва, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, адреса об'єкту капітального будівництва визначена за запитом у Дніпровську районну в м. Києві Державну адміністрацію вих. 18.05.2012 № 2-11/26-2899/4, та визначається за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3. 1 договору, майнові права на об'єкт нерухомості за цим договором закріплюються за покупцем у момент видачі довідки про оплату 100% майнових прав.

В п.п. 2.6, 2.7 договору сторони погодили, що плановим терміном закінчення будівництва є 2 квартал 2016 року. Плановий термін прийняття в експлуатацію - 3 квартал 2016 року.

10 березня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг», ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено угоду про переведення прав №30 за договором купівлі-продажу майнових прав №1142/2ЕМ від 22 грудня 2015 року.

За умовами угоди продавець Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг» надало свою згоду на те, що покупець ОСОБА_5 передає, а новий покупець ОСОБА_3 приймає на себе права і обов'язки, що належать покупцю і стає покупцем за основним договором.

Як вбачається з довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг» від 10 березня 2016 року, ОСОБА_3 здійснив фінансування 100 % майнових прав об'єкта нерухомості по договору купівлі продажу майнових прав №1142/2/ЕМ від 22 грудня 2015 року - квартири будівельний № 1417/1, загальною площею 45,95 кв.м., в житловому комплексі за будівельною адресою АДРЕСА_1).

Звертаючись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг» про визнання майнових прав на двокімнатну квартиру будівельний № 1417/1, загальною площею 45,95 кв.м., в житловому комплексі за будівельною адресою АДРЕСА_1), ОСОБА_3 посилався на те, що відповідачем будівництво комплексу у визначений в договорі строк не завершено, в експлуатацію його не введено, що порушує майнове право позивача на отримання у власність профінансованого нерухомого майна, а тому дане право підлягає визнанню за рішенням суду.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт невизнання, порушення чи оспорення відповідачем майнових прав позивача на проінвестований об'єкт - двокімнатну квартиру будівельний № 1417/1, в житловому комплексі за будівельною адресою АДРЕСА_1) не було встановлено в ході розгляду справи, посилання позивача на можливість відчуження Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг» об'єкта незавершеного будівництва, в якому знаходиться проінвестована ним квартира, не підтверджені та не доведені, а тому, виходячи з положень ст.ст. 190, 328, 331 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_3 майнових прав на проінвестований об'єкт за рішенням суду.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції в повній мірі відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, з наступних підстав.

За змістом ст. 190 ЦК України, майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Майновими визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Так, за загальним правилом, встановленим статтею 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Враховуючи, що за змістом статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Аналогічна позиція викладена в правових висновках Верховного Суду України, наведених в постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1732цс15 та в постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16.

Позивач ОСОБА_3 виконав покладені на нього за договором купівлі-продажу майнових прав №1142/2ЕМ та угодою про переведення прав №30 зобов'язання в повному обсязі, сплатив 100% вартості майнових прав на об'єкт нерухомості - двокімнатну квартиру будівельний № 1417/1, в зв'язку чим, за умовами вищезазначених договорів, набув майнових прав щодо «об'єкта нерухомості» - двокімнатної квартири будівельний № 1417/1, в житловому комплексі за будівельною адресою АДРЕСА_1), зокрема права на отримання в подальшому її у власність.

За змістом пунктів 2.1, 3.1 договору купівлі-продажу майнових прав №1142/2ЕМ, наявність у ОСОБА_3 виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг» довідки про оплату 100% майнових прав є достатніми доказом закріплення за ним майнових прав на проінвестований об'єкт.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач ОСОБА_3 не надав суду переконливих та достатніх доказів на підтвердження дійсного існування обставин, які б свідчили про невизнання, порушення чи оспорення забудовником Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг» його майнових прав на профінансоване житло, зокрема, вчинення будь-яких дій, спрямованих на відчуження об'єкта незавершеного будівництва, в якому розташована квартира.

З огляду на викладене, оскільки наявними у справі доказами підтверджується факт набуття ОСОБА_3 майнових прав на проінвестовану двокімнатну квартиру № 1417/1 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №1142/2ЕМ та угоди про переведення прав №30, при цьому факт порушення, невизнання чи оспорення таких прав позивача забудовником Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг» в ході розгляду справи не було встановлено та підтверджено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги ОСОБА_3 про визнання майнових прав за рішенням суду є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що достатнім доказом порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг» майнових прав позивача на проінвестований об'єкт є не завершення будівництва житлового комплексу у визначені в договорі строки, тобто, порушення взятих на себе договірних зобов'язань, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Так, як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу майнових прав №1142/2ЕМ, сторонами було погоджено плановий термін закінчення будівництва та прийняття будинку в експлуатацію.

В свою чергу, зі змісту розділу 3 договору вбачається, що покупець майнових прав фактично приймає проінвестований об'єкт та отримує можливість оформити на нього право власності після отримання забудовником сертифікату, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації.

При цьому, главою 7 договору було визначено відповідальність сторін за невиконання чи неналежне виконання своїх договірних зобов'язань, зокрема передбачено, що винна сторона відшкодовує потерпілій стороні всі збитки, спричинені її винними діями (бездіяльністю) у зв'язку з невиконанням чи неналежним виконанням договору.

Таким чином, порушення забудовником строків виконання будівництва і здачі об'єкта в експлуатацію є підставою для застосування до нього міри відповідальності, передбаченої договором, проте не свідчить жодним чином про невизнання, оспорення чи порушення майнових прав позивача на отримання в подальшому у власність профінансованого ним житла, так як відомостей про отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг» сертифіката відповідності закінченого будівництвом об'єкта проектній документації та готовності його до експлуатації матеріали справи не містять, а тому відсутні підстави стверджувати, що відповідач ухиляється від реалізації майнових прав позивача на отримання у власність проінвестованого майна.

Посилання апелянта на те, що лише за наявності судового рішення про визнання за ним майнових прав він отримає можливість провести державну реєстрацію за собою таких речових прав на об'єкт нерухомого майна та захистити свої права від їх порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг», колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на наступне.

Так, за своєю правовою природою, майнове право на складову частину в об'єкті незавершеного будівництва є обмеженим речовим правом, що включає в себе право особи на отримання цього об'єкта у власність в подальшому.

Разом з тим, виходячи з положень ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», таке обмежене речове право стосовно майна, яке не є завершене будівництвом, не підлягає державній реєстрації.

За змістом Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

№ 1127 від 25 грудня 2015 року, реєстрації підлягає право власності на об'єкт незавершеного будівництва. Реєстрація прав особи, грошові кошти якої було залучено для будівництва, на складову частину такого об'єкта, провадиться після закінчення будівельних робіт та введення його в експлуатацію.

При цьому ОСОБА_3 безпідставно посилався в обґрунтування своїх доводів щодо можливості реєстрації прав на проінвестований об'єкт на правову позицію Верхового Суду України № 6-129цс14 від 12 листопада 2014 року, оскільки у даній справі Верховний Суд України дійшов висновку про можливість реєстрації прав за рішенням суду щодо майна, яке набуло статусу новоствореного, так як його будівництво завершено та об'єкт прийнято до експлуатації, в той час як у цій справі житловий комплекс має статус незавершеного будівництва.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: