Дата документу 16.11.2017
ЄУ № 420/1737/17
Провадження №2-о/420/248/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Стеценко О.С.,

за участю секретаря Рожкової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Новопсков цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа Бабушкінський районний у місті Дніпропетровську відділ державної реєстрації актів цивільного стану,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулася до суду з заявою, в якій просить суд встановити факт смерті ОСОБА_2, яка настала 03 січня 2015 року у м.Хрустальний (м.Красний Луч) Луганської області, Україна.

В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 03.01.2017 у м. Хрустальний (м.Красний Луч) Луганської області померла її мати ОСОБА_2, причина смерті атеросклероз судин головного мозку. Але отримати свідоцтво про смерть матері вона не може, так як факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України та свідоцтво заявником на підтвердження факту смерті наданий документ, виданий на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, так як вона зможе провести державну реєстрацію смерті матері.

Заявник, ОСОБА_1, в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, про дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить інформація з офіційного веб сайту «Укрпошта».

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку.

Відповідно до листа Бабушкінського районного у місті Дніпропетровську відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області від 20.07.2016 за вих.№1347/11-29 в реєстрації смерті ОСОБА_2 за наданим заявником свідоцтвом про смерть було відмовлено, оскільки даний документ виданий на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Згідно паспорту серії ЕК №262243, виданого 02.08.1996 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, громадянка України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Норинськ Овруцького району Житомирської області, була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 з 20.11.2001.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 була матірю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЕД №266841, виданим повторно 02.08.2004 Відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції Луганської області, актовий запис №1383 від 12.12.1970.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявник довідку про причину смерті №15 видану 05.01.2015 Комунальною установою «Центр первинної медико санітарної допомоги м.Красний Луч», згідно якої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, померла 03 січня 2015 року від атеросклерозу судин головного мозку ІІІ.

Оцінюючи докази, надані заявником, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Отже, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_2, яка померла 03.01.2015 у м. Хрустальний (м.Красний Луч), підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст. ст. 3, 10-11, 60, 88, 208, 212-215, 218, 234-235, 256-259, 367 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа Бабушкінський районний у місті Дніпропетровську відділ державної реєстрації актів цивільного стану, задовольнити повністю.

Встановити, що громадянка України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,уродженка с. Норинськ Овруцького району Житомирської області, яка була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, померла 03 січня 2015 року в м. Хрустальний (м. Красний Луч) Луганської області України, причина смерті атеросклероз судин головного мозку.

Допустити рішення до негайного виконання.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано апеляційному суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя: О.С Стеценко