Провадження №22-ц/784/3/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 480/3097/13-ц Головуючий в 1 інстанції Стрельнікова Д.В.
Провадження № 22ц/784/3/17 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого: Темнікової В.І.,

Суддів: Бондаренко Т.З., Прокопчук Л.М.,

за участю секретаря Богуславської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10 серпня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 05 грудня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого Банк передав позичальнику кредитні кошти у розмірі 20000 грн. на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21% річних на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 36 місяців.

З метою забезпечення належного виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 було укладено трьохсторонні договори поруки № 342 від 05 грудня 2007 року, за яким поручителем виступив ОСОБА_1, та №342/1 від 05 грудня 2007 року, за яким поручителем виступив ОСОБА_3 Відповідно до умов зазначених договорів поруки поручителі зобовязалися відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязання за кредитним договором.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач ОСОБА_2 виконувала свої зобов'язання за договором щодо повернення кредитних коштів неналежним чином, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 21 листопада 2013 року складає 22 332 грн. 49 коп., у тому числі: 9 845 грн. 05 коп. заборгованість за відсотками, 140 грн. 00 коп. комісійна винагорода, 12 347 грн. 443 коп. - пеня, позивач просив суд стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вказану заборгованість на користь позивача , а також 229 грн. 40 коп. судових витрат.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10 серпня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено у повному обсязі.

Не погодившись з даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у звязку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги.

Представник позивача не визнала доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Судом було встановлено, що 05.12.2007 року Відкрите акціонерне товариство Державний ощадний банк України (який в подальшому змінив назву на Публічне акціонерне товариство Державний ощадний банк України) і відповідач ОСОБА_2 уклали кредитний договір, за яким остання отримала кредит в розмірі 20000 грн. зі сплатою 21% річних, на строк 36 місяців. В свою чергу відповідач ОСОБА_2 зобов'язалася повертати кредит та сплачувати нараховані відсотки щомісяця до 25 числа у сумі 555,56 грн. Останнє погашення кредиту не пізніше 04.12.2010 року.

В забезпечення виконання умов кредитного договору з боку відповідача ОСОБА_2, ВАТ Державний ощадний банк України, а також відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 05.12.2007 року уклали тристоронні договори поруки, за якими поручителі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 поручилися солідарно і на тих самих умовах відповідати за виконання кредитного договору ОСОБА_2

Передбачені кредитним договором кошти відповідач ОСОБА_2 отримала в повному обсязі. Отримавши кредитні кошти, відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконала свої зобов'язання за кредитним договором і допустила прострочену заборгованість по кредитному договору.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 02.04.2010 року з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто за вищезазначеним кредитним договором заборгованість за кредитом станом на 31.07.2008 року 20000 грн., заборгованість з відсотків 2444,27 грн., заборгованість з комісії 35 грн., а всього 22479,27 грн. Цим же рішенням суду встановлений солідарний обов'язок поручителів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 по сплаті вказаної заборгованості позивачеві.

У зв'язку із подальшим існуванням простроченої заборгованості за кредитним договором, в період з 01.08.2008 року по 04.12.2010 року позивачем правомірно, у відповідності до ст. 1048 ЦК України нараховані проценти за користування кредитом в сумі 9845,05 грн., а також комісія в сумі 140,00 грн.

Крім того, у відповідності до ст.ст. 259 ч. 1, 549-551 ЦК України та умов кредитного договору позивач правомірно нарахував пеню за невиконання зобов'язання за період з 11.04.2011 р. по 21.11.2013 р. з розрахунку 0,04 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення у розмірі 12347,44 грн.

Таким чином, загальна сума заборгованості станом на 21.11.2013 року становить 22332,49 грн.

Не зважаючи на отримані від позивача вимоги претензійного характеру, жоден з відповідачів, які є солідарними боржниками, не сплатив наявну заборгованість. При цьому суд не взяв до уваги твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що він не укладав договір поруки та не підписував його, оскільки по справі за клопотанням ОСОБА_1 була призначена судово-почеркознавча експертиза, але вона не була проведена через не сплату ОСОБА_1 вартості експертного дослідження. В той же час рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 02.04.2010 року встановлений факт солідарної відповідальності ОСОБА_1 разом з відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перед позивачем, а тому твердження ОСОБА_1 про те, що він не укладав договір поруки на думку суду є безпідставними.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 ніким із учасників процесу в установленому законом порядку не оскаржене. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в частині стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3, апеляційним судом не переглядається взагалі.

Висновки суду про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_1 в солідарному порядку з боржником не в повній мірі відповідають обставинам справи та діючому законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, за клопотанням відповідача ОСОБА_1 була проведена судова почеркознавча експертиза. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи Одеського Науково-дослідного інституту судових експертиз № 17-164/972 від 02.10.2017р. підпис від імені ОСОБА_1 в договорі поруки № 342 від 05 грудня 2007р.( на всіх аркушах договору), укладеному від імені ОСОБА_1 з ВАТ « Державний Ощадний банк України», виконаний самим ОСОБА_1, а не іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 у кредитному договорі № 342, укладеному 05 грудня 2007р. між ОСОБА_2 та ВАТ « Державний Ощадний банк України», виконаний самим ОСОБА_1, а не іншою особою. Підпис як поручителя від імені ОСОБА_1 у Графіку погашення кредиту та відсотків до кредитного договору № 342 від 05 грудня 2007р. на період з 25.07.2009р. по 04.12.2010р., виконаний самим ОСОБА_1, а не іншою особою. Підпис як поручителя від імені ОСОБА_1 у Графіку погашення кредиту та відсотків до кредитного договору № 342 від 05 грудня 2007р. на період з 25.12.2007р. по 25.06.2009р., виконаний самим ОСОБА_1, а не іншою особою.

Дані обставини підтверджують правильність висновків суду першої інстанції про необгрунтованість твердження ОСОБА_1 про те, що він не укладав договір поруки, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу не є підставою для скасування рішення суду та ухвалення рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В той же час, приймаючи рішення по справі, суд не в повній мірі врахував, що згідно ч.1 ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. При цьому під виконанням сторонами зобовязання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобовязання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обовязки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_2 (а відтак і поручителі) взяли на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 04.12.2010р., сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, поряд з встановленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно з ч.3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як убачається з тексту кредитного договору позичальник зобовязався погашати заборгованість щомісяця в порядку та строки, встановлені Графіком погашення кредиту.

Згідно п.3.1 договорів поруки поручителі поручилися перед банком за виконання боржником зобовязання в тому ж розмірі, що і боржник. Згідно п. 4.2 даних договорів порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобовязань за кредитним договором № 342 від 05 грудня 2007р. не предявить вимоги до поручителя.

Як убачається з матеріалів справи, позивач вже звертався до суду з позовом до всіх відповідачів в жовтні 2008 року з вимогами про стягнення заборгованості станом на 31.07.2008р. Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 02.04.2010року з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто за вищезазначеним кредитним договором заборгованість станом на 31.07.2008 року, а саме за тілом кредиту 20000 грн., за відсотками 2444,27 грн., з комісії 35 грн., а всього 22479,27 грн. Додатковим рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 18.11.2016року доповнено рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 02.04.2010року висновком про стягнення зазначених сум в солідарному порядку з ОСОБА_2 та поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Фактично даними рішеннями було змінено строк виконання зобовязання, так як була достроково стягнута заборгованість за кредитним договором, що не заперечується сторонами, а також заявлено вимогу до поручителя протягом строку дії поруки. Дані судові рішення набрали законної сили, але не виконані до теперішнього часу.

Отже, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, оскільки у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання строк позовної давності для звернення до суду підлягає обрахуванню від цієї дати.

Саме про таке застосування норми частини четвертої статті 559 ЦК України йдеться в постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року (№ 6-190цс14) та від 27 січня 2016 року (№ 6-990цс15), від 22 червня 2016( № 6-368цс16), від 09.09.2015року( № 6-933цс15), від 11 листопада 2015року( № 6-2056 цс15), тощо.

Змінивши строк виконання основного зобовязання, банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 02 грудня 2013 року (згідно штампу на конверті відправлення).

Отже, оскільки кредитним договором та договорами поруки передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати рівними частинами в сумі 555,56грн. до 25 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає у разі невиконання боржником свого обовязку за кредитним договором у такому ж обсязі, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України строку для предявлення вимог до поручителя.

У разі предявлення банком вимог до поручителя після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, або більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання (у випадку невизначення строку поруки в договорі поруки) в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань або збігу строку, встановленого в договорі поруки.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не предявить вимоги до поручителя.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-272 цс16 від 29 червня 2016р., № 6-1009цс17 від 14 червня 2017р.

Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як уже зазначалося раніше, у справі яка переглядається через невиконання відповідачами умов кредитного договору, позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором станом на 31.07.2008р. і рішенням суду заборгованість станом на 31.07.2008р. була стягнута з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку. Дане судове рішення набрало законної сили, але не виконане до теперішнього часу.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Отже з відповідачів на користь банку підлягають стягненню штрафні санкції, передбачені договором за неналежне виконання його умов, зокрема: прострочена заборгованість за процентами, прострочена заборгованість по комісії, пеня за несвоєчасне погашення процентів, пеня за несвоєчасне погашення кредиту, пеня за несвоєчасне погашення комісії.

Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова в постанові Верховного Суду України № 6-1206цс15 від 23.09.2015р.

Таким чином, з урахуванням передбаченого кредитним договором обовязку виконання грошових зобовязань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком платежів), строку позовної давності та дати звернення до суду з даним позовом на користь позивача з поручителя ОСОБА_1 могла бути стягнута заборгованість по процентам, комісії та пені за період, починаючи з 02 червня 2012р.

Однак, згідно розрахунку заборгованості позивача, він просив стягнути заборгованість по процентам за період з 01.08.2008р. по 04.12.2010р. у розмірі 9845,05грн., заборгованість по комісії за період з 01.09.2008р. по 01 грудня 2010р. у розмірі 140 грн., а також пеню по основному боргу за період з 11.04.2011р. по 21.11.2013р. у розмірі 7648грн. та пеню по процентам за період з 11.04.11р. по 21.11.2013р. у розмірі 4699,44грн.

Таким чином, за вимогами про стягнення заборгованості по процентам та комісії порука відповідача ОСОБА_1 припинилася, а тому вона не підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача.

Що стосується вимог про стягнення пені з відповідача ОСОБА_1, як поручителя боржника, то вони також не підлягають задоволенню, оскільки чергові платежі за період, починаючи з 02 червня 2012р. позивачем не нараховувалися, а стягнення пені по платежам, за якими порука вже припинилася, не передбачено діючим законодавством.

Суд даним обставинам належної правової оцінки не дав, та помилково стягнув всю суму заборгованості в солідарному порядку з усіх відповідачів по справі.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не має. Проте, приймаючи остаточне рішення по справі, колегія суддів вважає необхідним згідно ч.3 ст. 303 ЦПК України вийти за межі апеляційної скарги, оскільки під час розгляду даної справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду в частині стягнення з поручителя ОСОБА_1 в солідарному порядку з боржником ОСОБА_2 та поручителем ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитним договором та судового збору слід скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10 серпня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитним договором № 342 від 05 грудня 2007 року у розмірі 22332,49грн., яка станом на 21.11.2013р. складається з заборгованості: по простроченим відсоткам -9845,05грн., комісії-140грн.,, пені -12347,44грн., судового збору у розмірі 229,40грн., а всього 22561,89 грн. скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді