АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1228/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_7, посилаючись на те, що 10.05.2011 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_6 передав ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 2 649 997 грн. 30 коп., що на дату укладення договору позики було еквівалентно 333 333,00 доларам США. Відповідач зобовязався повернути позику до 01.09.2013 року.

У звязку з невиконанням відповідачем своїх обовязків за договором позики ОСОБА_6, звернувся до суду. Остаточно уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_7 заборгованість у сумі 8 496 191 грн. 50 коп. (еквівалентно 333 333 доларам США на момент звернення з позовом), компенсацію індексу інфляції у розмірі 2 376 862 грн. 08 коп., 3% річних в сумі 238 499 грн. 76 коп., а також понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 2 649 997 грн. 30 коп. боргу за договором позики, 238 499 грн. 76 коп. 3% річних, 2 376 862 грн. 08 коп. індексу інфляції та 3264 грн. 92 коп. судових витрат, а всього 5 268 624 грн. 06 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неповним дослідженням обставин справи та з порушенням норм матеріального права, ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку. Просить рішення змінити, додатково стягнути з відповідача на свою користь 5 846 194 грн. 20 коп.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на ст. 533 ЦК України, тому вважає, що стягненню підлягає сума боргу у розмірі 8 496 191 грн. 50 коп., що еквівалентно 333 333 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату подачі позову.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення. При цьому враховує, що згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору позики від 10.05.2011 року (а.с. 4) ОСОБА_6 передав ОСОБА_7 2 649 997 грн. 30 коп., що еквівалентно 333 333 дол. США, а ОСОБА_7 зобовязався повернути йому таку ж суму грошових коштів строком до 01.09.2013 року.

За домовленістю сторін договір укладено без нарахування процентів (п. 2 договору).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК України, зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановлено, що грошові кошти, що є предметом договору позики, були передані позикодавцем позичальнику до підписання цього договору (п. 4 договору позики).

Відповідач зобовязався повернути кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем у строк до 01.09.2013 року (п. 5 договору позики).

Станом на момент звернення з позовом, борг не повернуто позикодавцеві.

Відповідач визнав позов частково, а саме, розмір боргу у сумі 2 649 997 грн. 30 коп. (а.с. 54-56).

Міськрайонний суд, частково задовольняючи позов, виходив з того, що ОСОБА_7 отримав кошти відповідно до договору позики у національній валюті України, вимоги щодо повернення коштів в іноземній валюті в договорі позики відсутні, а тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми позики, яку він отримав у гривні на момент укладення договору, а не в сумі, що еквівалентна 333 333 дол. США на момент звернення з позовом.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками міськрайонного суду.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року №6-1672цс16, 01 березня 2017 року №6-284цс17, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, сторони договору позики встановили грошовий еквівалент в іноземній валюті, а тому в даному випадку стягненню підлягає борг у гривні за офіційним курсом НБУ, встановлений на день платежу.

Враховуючи умови договору позики, положення ч. 2 ст. 533 ЦК України, вимоги апеляційної скарги щодо стягнення заборгованості за офіційним курсом НБУ гривні до долара США, встановленого на день звернення з позовом, а також стягнення 3% річних за період прострочення виконання зобовязання у сумі 238 499 грн. 76 коп., відповідають закону та підлягають задоволенню.

Розрахунки, наведені позивачем, сумніву у колегії суддів не викликають.

Станом на день подання позову 30.08.2016 року офіційний курс гривні до долару США становив 25,4886 грн. за 1 дол. США. Тому стягненню підлягає сума боргу, що еквівалентна 333 333 дол. США та становить 8 496 191 грн. 50 коп.

Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних витрат, то колегія суддів відхиляє їх, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 1 Закону України від 3 липня 1991 року N 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

У випадку порушення грошового зобовязання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Тому, вимоги позовної заяви щодо стягнення інфляційних втрат є безпідставними, суперечать вищевказаним нормам закону і не підлягають задоволенню.

Отже, з аналізу умов договору та положень ст. 533, ст. 625 ЦК України слідує, що з ОСОБА_7 слід стягнути на користь ОСОБА_6А суму заборгованості за договором позики в сумі 8 496 191 грн. 50 коп. та 3% річних за період з 01.09.2013 року по 30.08.2016 року в сумі 238 499 грн. 76 коп., а всього 8 734 691 грн. 26 коп.

Посилання ОСОБА_7 про необхідність застосування строків позовної давності відхиляються як безпідставні, оскільки відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність у три роки в даному випадку не пропущена. Строк виконання зобовязань за договором позики встановлена сторонами до 01.09.2013 року. Строк позовної давності спливає 01.09.2016 року.

Відповідно до штемпелю на поштовому конверті (т. 1 а.с. 20) позовна заява направлена на адресу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області 31 серпня 2016 року в межах встановленого строку позовної давності.

Виходячи з вищевикладеного, рішення суду першої інстанції у звязку з невірним застосуванням норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з вказаних підстав.

Судові витрати по справі відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 11 373 грн. 95 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2017 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики у сумі 8 496 191 грн. 50 коп., 3% річних у розмірі 238 499 грн. 76 коп., а всього 8 734 691 грн. 26 коп.

В іншій частині позову в задоволенні відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судові витрати у розмірі 11 373 грн. 95 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :