Справа № 2 /638/501/17, 638/2780/15ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2017 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого, судді РУДНЄВОЇ О.О.

при секретареві КАЛІНОВІЙ А.М., ГРЕБІННИК А.Ю., РОМАНОВІЙ О.В., ШИНКАРЕНКО К.В., ПАНІКАРУК В.В.

за участі адвокатів ОСОБА_1,ОСОБА_2,

за участі представника за дорученням, адвоката ОСОБА_3

за участі сторін ОСОБА_4,ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні квартирою, визнання права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя та вселення, зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на 85/100 частин квартири АДРЕСА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя , розподіл судових витрат ,-

У С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом 02.03.2015 року, в якому просить поділити спільне майно з відповідачкою, що було набуто під час шлюбу, поновити його порушене право користування квартирою, яку набуто в шлюбі та вселення за місцем реєстрації.13.08.2015 року позовні вимоги уточнив позовними вимогами про визнання права власності на 1/2 частину квартири, як майна спільно набутого в шлюбі.

Відповідачка звернулася в 28.01.2016 року з зустрічним позовом, в якому також просить поділити спільне майне подружжя, а саме визнати за нею право власності на 85/100 частин придбаної під час шлюбу квартиру АДРЕСА_1 ,04.01.2017 року ОСОБА_5 свої позовні вимоги уточнила проханням установити розмір ідеальних часток в квартирі та виділити ОСОБА_4 у власність кімнати літер 5 площею 10,1 кв.метри, а ОСОБА_5 виділити у власність дві кімнати літер 7 площею 18,6кв.м. та літер 2 площею 12,3 кв.м. з залишенням міст загального користування в спільному користуванні співвласників 24.04.2017 року звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи за редакцією позовної заяви від 28.01.2016 року.

Справи об»єднані в єдине провадження ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08липня 2016 року.

В судовому засіданні позивач та представник позивача за дорученням ,адвокат ОСОБА_1, а потім і представник позивача за угодою адвокат ОСОБА_2

позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягаючи на розподілі спільного майна подружжя , мотивуючи свої доводи тими обставинами, що майно набуте подружжям під час шлюбу є спільною власністю подружжя і підлягає розподілу в рівних частках . Спочатку проти зустрічного позову заперечували в повному обсязі, наполягаючи на задоволенні позовних вимог за первісним позовом.

Відповідачка та її представник за дорученням адвокат ОСОБА_3 первісний позов визнали частково обґрунтованим, а саме в тій частині, що позивачу за первісним позовом належить тільки частина спірної квартири , бо позивачка за зустрічним позовом продала свою особисту власність та на момент оформлення договору купівлі продажу спірної квартири вклала більшу частину коштів, а інші кошти є майном , що набуте під час шлюбу. Також просила врахувати той факт, що на її утриманні знаходиться двоє неповнолітніх дітей.

12.07.2017 року сторони виявили бажання укласти мирову угоду, але поділити спільне майно подружжя на підставі рішення суду, бо право власності на може біти зареєстроване на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди. Добровільність своїх намірів щодо встановленого порядку розподілу майна підтвердили в судовому засіданні.

14.07.2017 року сторони звернулися до суду з письмовою заявою про розгляд справи за їх відсутності.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

Судом неодноразово роз»яснені сторонам вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України відносно тих обставин, що обов»язок щодо доказування обґрунтованості своїх доводів та вимог законодавцем покладено на сторони, а судом докази тільки оцінюються та суд розглядає справу, виключно, в межах заявлених позовних вимог.

На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

На підставі ч 3 ст.61 ЦПК України обставини ,встановлені судовим рішенням в цивільній , господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлені ці обставини.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 квітня 2002 року, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова про розірвання шлюбу від 04.06.2013 року № 638/399/13-ц,2/638/1930/13 (арк.163том1).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується актовими записами про народження та рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова про стягнення аліментів від 19.03.2013 року № 638/793/13-ц, 2/638/2030/13 (арк..161,162,164 том 1).

Під час перебування в зареєстрованому шлюбі подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_9 набуло наступне майно:

05 червня 2003 року трикімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 40,0 кв.м. та загальною площею 66,3 кв.м., що підтверджується договором купівлі продажу від 05.06.2003 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та внесено в реєстр нотаріальних дій за № 1967, право власності зареєстроване КП «ХМБТІ» за № 730088(арк..справи 169,170 том1). Вартість придбаної квартири на момент оформлення договору купівлі- продажу становила 47700,00 гривень.

Судом встановлено, що 24.04.2003 року позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_5 24.04.2003 року продала свою особисту квартиру №207 по Салтівському шосе №242-б в м. Харкові за 33920,00 гривень ,що підтверджується договором купівлі-продажу , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дань шиною К.І. та внесено в реєстр нотаріальних дій за № 1-1009 (арк. справи 168 том2). Ці обставини сторони визнали та не оспорювали.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на придбання спірної квартири АДРЕСА_1 сторонами було витрачено 33920,00 гривень після продажу особистої власності позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_5 та спільних коштів в сумі 47700,00 гривень 33920,00 гривень = 7780,00 гривень.

Тобто доля кожного з подружжя в спільно набутому майні складає 7780,00 гривень : 2 = 3890,00 гривень на час придбання спільного майна подружжя.

Таким чином, суд приходить до висновку, що фактично доля позивача за первісним позовом ОСОБА_6 в спільно придбаній квартирі складає 38900*100%:47700= 8,16%, а доля відповідачки за первісним позовом (позивачки за зустрічним) ОСОБА_5 складає 100%-8,16%= 91,84% коштів на придбання спірної квартири.

Ринкова вартість спірної квартири на день звернення з зустрічним позовом 28.01.2016 року встановлена висновком оцінювача (том 1 арк.183) на суму 1 139392,00 гривень.

Станом на час постановлення судового рішення ринкова вартість не встановлена, але є загальновідомими обставинами ті, що ринкова вартість житла в 2017 році суттєво зменшилася.

ОСОБА_5 від проведення експертизи ,призначеної судом відмовилася, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.07.2017 року ухвалу про призначення судової будівельно-товарознавчої експертизи від 11.01.2016 року скасовано.

Правовідносини між подружжям носять довготривалий характер, але позивач за первісним позовом звернулася до суду 02.03.2015 року після введення в дію Сімейного Кодексу України 2004 року, на підставі чого суд вважає за можливе застосування норм Сімейного Кодексу України та КПпШС України 1969 року.

На підставі вимог ст.22 КпШс України 1969 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке набуто подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користуються рівними правами і в тому випадку, коли один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно вимог ст.23 КпШс України 1969 року, майном, яке набуте під час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

На підставі ст.60 Сімейного Кодексу України 2004 року майно , набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку( доходу). Вважається , що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності.

На підставі ч 1 ст.61 СК України об»єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. На підставі вимог ч 3 ст.61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об»єктом спільної сумісної власності подружжя.

На підставі вимог ч 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка і дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна подружжя суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення , зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду сім»ї. Згідно ч 3 ст.70 СК За рішенням суду частка майна дружини ,чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка , за умови, що розмір аліментів, які вона одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно вимог ст.71 СК України 1) Майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна ,спір між ними може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.2) Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ним. 3) Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професіональній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другом з подружжя. 4) Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру ,земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених цивільним Кодексом України.5) Присудження одному з подружжя відповідної грошової компенсації можливе за умови попереднього вчення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

На підставі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися майном.

На підставі ст. 319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах.

На підставі ст..ст..321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку ( ст.16 Цивільного Кодексу України).

На підставі вимог ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб(співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно).Майно може належати співвласникам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

На підставі ч 3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частині спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок користування та володіння спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов»язковим для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно ч.1 ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

На підставі вимог ч 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі вимог ст.372 ЦК України майно, що є в спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є в спільній сумісній власності укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно вимог ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1)частка є незначною і не може бути виділена в натурі,

2) річ є неподільною

3) спільне володіння і користування майном є неможливим,

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім»ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно вимог п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» -« Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-752 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи….»

Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»- « Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК, ч.3ст.368 ЦК ), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які за законом не можуть їм належати(виключені з цивільного обороту),незалежно від того на ім.»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя ,зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному ,дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов»язальними правовідносинами тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною до реєстрації шлюбу угодою(шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи обох.»

П.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає : « До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов»язаннями, що виникли в інтересах сім»ї(ч.4 ст.65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою на час шлюбу на підставі договору дарування або у порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть ,якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування на втрату (пошкодження)речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхової суми, одержані за обов»язковим або добровільним особистим страхуванням ,якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв їх одержанню.»

П.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає : « Вирішуючи питання про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК, щодо обов»язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду» За відсутністю такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачені ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя(одного з них) до суду з таким позовом(ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли кожен із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності.»

Між тим, суд приходить до наступного:

Стаття 360-7 ЦПК України передбачає :

«Висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладені в його постанові, прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п.1-2 частини першої ст..355 цього Кодексу, є обов»язковими для всіх суб»єктів владних повноважень,які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновку Верховного Суду України з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом…….»

Суд вважає, що не відступає від вимог позиції Верховного Суду України, який в Постанові Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» чітко звернув увагу судів на те, що «Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо».

Правова позиція Верховного Суду України, яка викладено в Постанові від 02.10.2013 року по справі №6-цс 13 вказує, що « підстави для набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави для виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя ) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права(ст.60СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя……»

Ураховуючи Правову позицію Верховного Суду України, суд вважає, що спільність участі подружжя коштами в придбанні нерухомого майна доведена допустимими та належними доказами тільки частково.

Ураховуючи Правову позицію Верховного Суду України , Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ 03.09.2014 року по справі №6-23082св14 вказано на те, що « виходячи із змісту ст.60 СК законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі. Обов»язок щодо доведення тієї обставини, що майно придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя , покладений на останнього.»

Суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом ОСОБА_4 не доведено суду належними доказами, що при придбанні під час шлюбу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 житловою площею 40,0 кв.м. та загальною площею 66,3 кв.м. кошти ,які сплачені за спірну квартиру є спільними коштами, що набуті під час шлюбу, також не доведено, що фактична вартість квартири становить більш ніж вказано в договорі купівлі - продажу від 05.06.2003 року.

Суд вважає, що відповідачка за первісним позовом (позивачка за зустрічним) ОСОБА_5 довела суду належними та допустимими доказами, що 91,84% коштів на придбання спірної квартири є її особистими коштами.

При вирішенні позовних вимог сторін про поділ спільного майна подружжя, суд виходить з наступного:

12.07.2017 року сторону уклали мирову угоду по таке:

ОСОБА_5 і ОСОБА_4 визнають взаємні позовні вимоги в частині поділу майна набутого подружжям - квартири № 117, розташовану за адресою : м. Харків, вул. Олексіївська, б. 14 «а» і просять покласти в основу рішення наступний порядок поділу майна:

1.В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за ОСОБА_5 право власності на ? частини в квартири № 117, розташованої за адресою : м. Харків, вул. Олексіївська, б. 14 «а», виділивши їй у власність - дві житлові кімнати: літ. 7, площею 18, 6 м. кв.; літ. 2, площею 11, 3 м. кв. у вказаній квартирі.

2.В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за ОСОБА_6 право власності на ? частину в квартирі № 117, розташованої за адресою : м. Харків, вул. Олексіївська, б. 14 «а», виділивши йому у власність - одну житлову кімнату: літ. 5, площею 10, 1 м. кв. у вказаній квартирі

3.Встановити розмір ідеальних часток, виділених у власність ОСОБА_5 і ОСОБА_4 в квартирі № 117, розташованій за адресою : м. Харків, вул. Олексіївська, б. 14 «а», виходячи з розміру переданих у їх власність приміщень: за ОСОБА_5 ? частки, за ОСОБА_4 ? частки..

4.В спільному користуванні співвласників залишити службові приміщення, загальною площею: 23, 7 м. кв., а саме: коридор, літ. 1, площею 9, 8 м. кв.; кухню, літ. 8, площею 9,8 м. кв.; ванну кімнату, літ. 4, площею 2,7 м. кв.; вбиральню, літ. 3, площею 1,4 м. кв. в квартирі № 117, розташованій за адресою : м. Харків, вул. Олексіївська, б. 14 «а».

5.Розподілити між сторонами витрати по сплаті судового збору і іншим судовим витратам.

Інша домовленість сторін не стосується предмету спору та судом не оцінюється.

Дослідивши докази по справі в їх сукупності, діючи з метою гуманності та справедливості , суд вважає що позовні вимоги сторін за первісним та зустрічним позовом підлягають частковому задоволенню.

На підставі вимог ч 1ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Ураховуючи ті обставини, що позивачем за первісним позовом сплачено судовий збір 372,00 гривень, позивачем за первісним позовом також сплачено судового збору в сумі 487,20 гривень, суд вважає, що судовий збір сплачено у відповідності до вартості майна, яке належить кожному з подружжя та стягненню на користь когось з них не підлягає.

Керуючись ст.ст.10,11,57,58,60,61, 81,88,209,212,214,215 ЦПК України , ст.41 Конституції України, ст.ст.16,319,321,181,365 Цивільного Кодексу України, ст.ст.22,23 КпШС України 1969 року, ст.ст.57,60,61,70,71 Сімейного Кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_6 визнати частково обґрунтованими та задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частку в квартирі № 117, розташованої за адресою : м. Харків, вул. Олексіївська, б. 14 «а», виділивши йому у власність - одну житлову кімнату: літ. 5, площею 10, 1 м. кв. у вказаній квартирі ,як частину спільного сумісного майна подружжя набутого в шлюбі.

Вселити ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_2.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_6 відмовити.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_5 визнати частково обґрунтованими та задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 3/4 частки в квартирі № 117, розташованої за адресою : м. Харків, вул. Олексіївська, б. 14 «а», виділивши їй у власність - - дві житлові кімнати: літ. 7, площею 18, 6 м. кв.; літ. 2, площею 11, 3 м. кв. ,як частину спільного сумісного майна подружжя набутого в шлюбі.

В спільному користуванні співвласників ОСОБА_6 та ОСОБА_5 залишити службові приміщення, загальною площею: 23, 7 м. кв., а саме: коридор, літ. 1, площею 9, 8 м. кв.; кухню, літ. 8, площею 9,8 м. кв.; ванну кімнату, літ. 4, площею 2,7 м. кв.; вбиральню, літ. 3, площею 1,4 м. кв. в квартирі № 117, розташованій за адресою : м. Харків, вул. Олексіївська, б. 14 «а».

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_5 - відмовити.

Встановити розмір ідеальних часток, виділених у власність ОСОБА_5 і ОСОБА_4 в квартирі № 117, розташованій за адресою : м. Харків, вул. Олексіївська, б. 14 «а», виходячи з розміру переданих у їх власність приміщень: за ОСОБА_5 3/4 частки, за ОСОБА_6 1/4 частки.

В стягненні судових витрат ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відмовити, встановити що судовий збір сплачено у відповідності до вартості майна, яке виділена кожному з подружжя та стягненню на користь когось з них не підлягає.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова, шляхом подання апеляційної скарги у 10-ти денний термін після проголошення.

Головуючий, суддя: О.О.РУДНЄВА

Рішення виготовлено суддею власноруч в нарадчій кімнаті.

Суддя: О.О.РУДНЄВА