АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/2287/17 Номер провадження 22-ц/786/2945/17Головуючий у 1-й інстанції Блажко І. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Кузнєцової О.Ю., Триголова В.М., при секретарі: Гнатюк О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 вересня 2017 рокупо справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 15.07.2011 року відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальник, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Позивач вказував, що відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Також зазначив, що відповідач продовжує ухилятись від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погашає, а тому станом на 31.01.2017 року він має заборгованість у розмірі 70 887 грн.13 коп., яку Банк просив стягнути з відповідача, а також судові витрати.

У серпні 2017 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» уточнив свої вимоги, в яких остаточно прохав суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 15.07.2011 року, у розмірі 70731,20 грн., яка складається з: 7638 грн. 75 коп. заборгованості за кредитом; 56 246 грн. 61 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом; 3150 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина); 3195 грн. 84 коп. штраф (процентна складова); судові витрати у розмірі 1600 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Судові витрати віднесено на користь держави.

З даним рішенням суду не погодилось публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та подало на нього апеляційну скаргу, в якій прохали рішенняОктябрського районного суду м. Полтави від 22 вересня 2017 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі.

Апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, а рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема в частині застосування норм матеріального права якими врегульовано питання початку перебігу строків позовної давності та застосування наслідків їх пропуску.

Судове засідання проводилось за участі сторін та представника відповідача..

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, враховуючи пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішенняє невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 15 липня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено договір №б/н від 15.07.2011 року, згідно якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Договір складається із заяви позичальника, Тарифів надання кредиту, Умов та Правил надання банком послуг та Правил користування платіжною карткою. Заява містить відомості, що відповідач був ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, з якими він погодився.

Відповідно до п. 2.1.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, визначено що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт (а.с.8-30).

Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_2, кредитний ліміт по кредитній картці № 835987 від 15.07.2011 року був збільшений до 10 000 грн.

Так, згідно уточненого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач ОСОБА_2 не виконав в повному обсязі умов договору за кредитним договором № б/н від 15.07.2011 року, а тому станом на 31 січня 2017 року за ним виникла заборгованість у розмірі 70 731,20 грн., яка складається з: 7638 грн. 75 коп. заборгованості за кредитом; 56 246 грн. 61 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом; 3150 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована складова), 3195 грн. 84 коп. штраф (процентна складова), (а.с.103).

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, так як початок його перебігу пов'язаний зі строком дії договору та можливої пролонгації відповідно до п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг, що є 14.07.2012 та 14.07.2013 р. При цьому місцевий суд зазначив, що Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг відповідач підписав 15.07.2011 року, а Банк з даним позовом звернувся до суду лише 18.03.2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Проте, повністю з таким висновком суду, колегія суддів погодитись не може, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та порушують норми матеріального та процесуального права.

Відповідно достатті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Як вбачається зі зібраних по справі доказів та позиції позивача по справі, який погодився з висновками суду першої інстанції про обгрунтованість вимог позивача, та не оскаржував рішення суду, між сторонами дійсно 15.07.2011 року виникло зустрічне зобовязання на підставі кредитного договору б/н. Відповідач отримав за даним договором кредитну картку із встановленим на ній остаточним кредитним лімітом 10000 грн, користувався кредитними коштами, проте свого обовязку щодо своєчасного повернення отриманих у кредит коштів та процентів за їх користування не виконав.

Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті530,631 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а щодо стягнення неустойки в один рік (ст.258 ЦК України).

Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу, і відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тобто, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі, зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року в справі № 6-14цс14, який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так, з наданого позивачем розрахунку та виписки з карткового рахунку вбачається, що строк повного виконання ОСОБА_2 зобовязання щодо повернення кредитних коштів закінчився у 2013 році, а тому саме з даного часу розпочався строк позовної давності щодо вимоги про стягнення заборгованості за кредитом. При цьому колегією суддів не береться до уваги довідка надана позивачем про строк дії карток до 2015 року, зважаючи на те, що її зміст не узгоджується із зазначеними вище фінансовими документами, її достовірність не можливо перевірити первинними доказами (картка та памятка боржника) та виходячи з пояснень наданих позивачем у суді першої інстанції, містить дані щодо строку дії кредитного договору, а не строку виконання зобовязання за даним договором.

За таких обставин строк позовної давності щодо стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитом у сіму 7638.75 грн, закінчився у 2016 році, а тому у задоволенні даної вимоги слід відмовити у звязку з пропуском позовної давності.

Беручи до уваги викладене вище, доводи апелянта в цій частині є необгрунтованими та не підтвердженими належними і достатніми доказами, висновки суду першої інстанції в цій частині хоча і співпадають із висновками колегії суддів, про те їх обгрунтування не відповідає нормам матеріального права та судовій практиці, а тому дані вимоги підлягають повторному вирішенню.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності, оскільки їх нарахування проводиться щомісячно (щоденно).

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так, відповідно до заяви про отримання кредиту, яку підписав ОСОБА_2, вбачається, що розмір базової процентної ставки за кредитом становить 30% річних.

Виходячи зі змісту Умов і правил надання банківських послуг та наданих позивачем фінансових документів вбачається, що позивачем неодноразово в односторонньому порядку змінювався розміру процентної ставки за кредитним договором, одночасно позивачем нараховувалися проценти в такому ж розміру на загальну суму невиконаного забовязання за договором включаючи проценти та неустойку.

Крім того позивачем проводилося нарахування пені у розмірах та порядку встановленому договором.

Позивачем у встановленому законом і договором порядку не надано суду належних, достатніх доказів того, що одностороннє підняття розміру базової відсоткової ставки за користування кредитом, відбувалося у передбаченому порядку. Доводи позивача про направлення відповідачу повідомлення про зміну розміру відсоткової ставки є не належними, оскільки не підтвердженні відповідними доказами, які б вказували факт отримання останнім даного повідомлення та відповідне їх погодження, а тому не можуть братися до уваги.

За таких обставин вимоги позивача про стягнення процентів у розмірі, який перевищує 30% річних не відповідають вимогам чинного законодавства, є необґрунтованими та такими, що не підлягають застосуванню при проведенні відповідних розрахунків. При цьому відповідне стягнення підлягає проведенню в межах трирічного строку.

Відповідно до частини третьої статті 213 цього Кодексу при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

За визначенням статті 549 ЦК України неустойка (штраф, пеня) як вид забезпечення зобовязання є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Виконання зобовязання може бути забезпечене неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. При цьому договором або законом можуть бути встановленні інші види забезпечення виконання зобовязань.

Неустойка має безпосередню мету стимулювати боржника до виконання зобовязання. За допомогою неустойки забезпечуються права кредитора шляхом створення таких умов, що підвищують рівень вірогідності виконання. Неустойка стягується по факту невиконання чи неналежного виконання зобовязання боржником, трансформуючись у такий спосіб у міру цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, умови наявного між сторонами кредитного договору передбачають нарахування та сплату щомісячних процентів, тобто розмір процентної ставки за користування тілом кредиту у разі, коли терміни внесення платежів не порушено; та подвійних процентів, які нараховувалися на загальну суму заборгованості за кредитом, яка виникла у звязку порушення строків погашення кредиту та процентів. Тобто, у даних спірних правовідносинах подвійні проценти на загальну заборгованість за кредитом, яка виникла у звязку з неналежним виконанням позичальником своїх зобовязань, є за своєю юридичною природою пенею.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1964цс16, який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Виходячи з наведеного вище та наданих сторонами доказів, враховуючи конституційні принципи щодо неможливості подвійного накладення відповідальності за одне і теж порушення, на думку колегії суддів стягненню з відповідача підлягає лише пеня в розмірі наведеному в розрахунку в межах річного строку. Подвійні проценти нараховані позивачем є подвійною відповідальністю за порушення відповідачем зобовязання за кредитним договором, а тому стягненню не підлягають.

З огляду на викладене, позовні вимоги Банку підлягають частковому задоволенню на суму 8439, 15 грн., яка складається з: 6 561 грн. 10 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом; 1000 грн. заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована складова), 378 грн. 05 коп. штраф (процентна складова).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 вересня 2017 року, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Крім того, з врахуванням вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в загальній сумі 504 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 вересня 2017 року -скасувати.

Ухвалити нове, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 накористь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.07.2011 року у загальному розмірі 8439, 15 грн., яка складається з: 6 561 грн. 10 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом; 1000 грн. заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована складова), 378 грн. 05 коп. штраф (процентна складова) а також витрати по оплаті судового збору в сумі 504 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_3 /підпис/ ОСОБА_4

Суддя апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: