РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2017 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді - Бароніна Д.Б.,

за участю секретаря - Бондаренко І.С.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сєвєродонецьку цивільну справу за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 07.05.2016 року, приблизно о 20-30 годині, ОСОБА_2, будучи патрульним поліцейським УПП в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному ДПП, та керуючи службовим транспортним засобом «Renault Duster», д.н.з. 11/2060, номер кузова НОМЕР_1, 2015 року виготовлення, рухаючись в м. Рубіжне по другорядній дорозі, виїзджаючи на нерегульоване перехрестя вулиць Менделєєва - Іванова, не надав перевагу у русі іншому транспортному засобу автомобілю «Renault Kengo», д.н.з. ВВ 4762 CP, під керуванням ОСОБА_3 який рухався по головній дорозі та допустив зіткнення з останнім. У звязку з дорожньо-транспортною пригодою був складений протокол серії АП1 № 144761 за ст. 124 КУпАП. Відповідно до постанови Сєвєродонецького міського суду по справі № 428/6861/16-п від 29 червня 2016 року, ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 340 грн. Відповідно до Висновку експертного дослідження проведеного Луганським науково - дослідницьким експертно-криміналістичним центром MB С України № 19/113/9-2/282 від 18.05.2017 року встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 07.05.2016 року, власнику колісного транспортного засобу «Renault Duster», д.н.з. 11/2060, номер кузова НОМЕР_1, 2015 року виготовлення, який належить Департаменту патрульної служби МВС України (відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХТ № 975949), станом на момент проведення експертного дослідження складає 56773,38 грн. Таким чином, своїми неправомірними діями які виразились у завданні механічних пошкоджень службовому автомобілю «Renault Duster», д.н.з. 11/2060, номер кузова НОМЕР_1, 2015 року виготовлення, ОСОБА_2 завдав Департаменту патрульної поліції майнову шкоду в розмірі 56773,38 грн.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України матеріальну шкоду в розмірі 56773 гривні 38 копійок та судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, які викладені у позові та просив позов задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що отримати документальну інформацію про те, чи було проведено ремонт пошкодженого транспортного засобу та на яку суму не виявилося можливим, адже всі документи, що стосуються цього питання фактично втрачені посадовими особами, які раніше працювали в секторі транспортного забезпечення та відносно яких проводиться службове розслідування. Зараз пошкоджений транспортний засіб є відремонтованим. Договору про повну матеріальну відповідальність з відповідачем не укладалося, в його посадовій інструкції також відсутні умови про повну матеріальну відповідальність. Департамент патрульної поліції надав доручення по проведенню претензійно-позовної роботи з приводу відшкодування збитків, завданих відповідачем, лише в 2017 році, саме тому позов було підготовлено та подано до суду лише в жовтні 2017 року.

В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Також пояснив, що його середня заробітна плата складала станом на час звільнення в березні 2017 року близько 8100 грн. після відрахування податків. Пошкоджений транспортний засіб не був застрахований, була наявна лише обовязкова страховка цивільної відповідальності перед третіми особами.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно із копією постанови Сєвєродонецького міського суду по справі № 428/6861/16-п від 29 червня 2016 року, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 340,00 грн. Стягнено з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 275,60 грн. Постанова набрала законної сили 12 липня 2016 року.

У вищевказаній постанові судом встановлено, що 07 червня 2016 року о 20-30 г. Коваленко І.С., керуючи транспортним засобом легковим автомобілем RENO DUSTER, д/н 2060, в м. Рубіжне, рухаючись по другорядній дорозі, виїжджаючи на нерегульоване перехрестя вулиць Менделєєва-Іванова, не надав перевагу в русі автомобілю НОМЕР_2, який рухався по головній дорозі, в результаті чого сталося ДТП. Внаслідок ДТП автомобілю НОМЕР_2 завдано механічні пошкодження та матеріальні збитки.

Відповідно до копії наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника УПП в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному ДПП» від 14 липня 2016 року, за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у вищевказаних в постанові суду діях та порушенні вимог п.п. 1,2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію», п.п. 1 ч. 1 ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 року № 3460-ІV, на підставі п. 3 ст. 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 року № 3460-ІV, інспектору взводу № 1 роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному ДПП рядовому поліції ОСОБА_2 оголошено догану.

З копії Висновку експертного дослідження, проведеного Луганським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром MBС України № 19/113/9-2/282 від 18 травня 2017 року вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 07 червня 2016 року, власнику колісного транспортного засобу «Renault Duster», номер кузова НОМЕР_1, 2015 року виготовлення, реєстраційний номер 112060, який належить Департаменту патрульної служби МВС України (відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХТ № 975949), станом на момент проведення експертного дослідження складає 56773,38 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КЗпП України працівники зобовязані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо звязані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Суд враховує, що шкода майну позивача була завдана відповідачем під час виконання ним своїх трудових обовязків, а саме під час безпосереднього керування транспортним засобом.

Постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПР від 28 грудня 1977 року № 447/24 затверджений вищевказаний перелік таких посад і робіт працівників, із якими можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність. Посада водія або патрульного поліцейського, як і виконувана ними робота по керуванню транспортним засобом, у вказаному переліку відсутня.

Договір про повну матеріальну відповідальність між сторонами взагалі не укладався, що сторони визнали в судовому засіданні.

Отже, відповідно до законодавства, відповідач не несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, тому на нього в даному випадку не може бути покладена повна матеріальна відповідальність і відповідач може нести тільки обмежену матеріальну відповідальність, як це передбачено ст. 132 КЗпП України.

З метою утвердження єдності системи судів загальної юрисдикції, яка забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики (ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), суд вважає за необхідне вказати, що аналогічна судова практика щодо вирішення подібних спірних правовідносин міститься в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року по справі № 6-32678ск15, від 29 липня 2015 року по справі № 6-1060св15.

Вирішуючи питання про можливість стягнення з відповідача на користь позивача суми в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі середнього місячного заробітку суд враховує, що позивачем не надано достатніх доказів щодо розміру завданої працівником шкоди в межах його місячного заробітку згідно із умовами трудового договору.

Зокрема, представником позивача в судовому засіданні було визнано, що пошкоджений транспортний засіб станом на час розгляду справи відремонтовано, проте документи щодо витрат на такий ремонт не збереглися. Тобто, позивачем не доведено розміру шкоди, який фактично було відшкодовано роботодавцем внаслідок протиправних дій працівника.

Суд також враховує, що згідно із ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

При цьому суд враховує, що вищевказаний строк не є строком позовної давності, а є строком звернення до суду, тобто є особливим правовим інститутом. Обговорення причин пропущення такого строку має відбуватися незалежно від обґрунтованості позову по суті.

Представник позивача в судовому засіданні вказав, що Департамент патрульної поліції надав доручення по проведенню претензійно-позовної роботи з приводу відшкодування збитків, завданих відповідачем, лише в 2017 році, саме тому позов було підготовлено та подано до суду лише в жовтні 2017 року.

На думку суду, про факт завдання шкоди своєму майну позивач міг дізнатися та дізнався в день ДТП, тобто 07 червня 2016 року, але в будь-якому разі не пізніше 14 липня 2016 року, коли відповідача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за пошкодження службового автомобіля. День, в який позивач дізнався про винуватість відповідача у завданні шкоди, не має правового значення, адже згідно із ч. 3 ст. 233 КЗпП України річний строк відраховується з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, тобто з дня, коли власник дізнався про сам факт завдання шкоди (пошкодження майна).

Згідно із абзацом 3 п. 11 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З урахуванням вищевикладеного, у задоволенні позовних вимог належить відмовити у повному обсязі саме у звязку із необґрунтованістю (недоведеністю) вимог про стягнення розміру шкоди з відповідача.

Стосовно вимоги про визнання відповідача винним у заподіянні шкоди, то суд зазначає, що вказаний спосіб захисту не відповідає ст. 16 ЦК України та є неефективним з огляду на предмет позову. Вина відповідача у заподіянні шкоди має бути підставою, а не предметом позову в подібних справах. Ефективним та законним способом захисту в даному випадку є вимога про стягнення (відшкодування) майнової шкоди, у задоволенні якої судом вже відмовлено. Отже, не підлягає задоволенню і вимога про визнання відповідача винним у заподіянні шкоди.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, в той час як відповідач не заявляв про наявність у нього будь-яких судових витрат. Отже, судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 17 листопада 2017 року.

Суддя Д.Б. Баронін