АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 641/6833/14-ц Головуючий суддя І інстанції Григор'єв Б. П.
Провадження № 22-ц/790/31/17 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Швецової Л.А.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 24 березня 2010 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, а 22 липня 2010 року - додатковий договір до нього, відповідно до умов якого остання отримала у власність 21 700 доларів США, які зобов'язалася повернути не пізніше 24 липня 2011 року. 24 березня 2010 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, між сторонами по справі було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 взятих на себе за договором позики зобов'язань належним чином не виконала, позивач просив в рахунок погашення заборгованості в сумі 2 192 705 грн. 48 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_3 права продажу квартири будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу, для чого надати ОСОБА_3 право пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (в тому числі стосовно сімейного стану іпотекодавця ОСОБА_1) до КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України та інших державних органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання Витягів та інших документів, довідок про склад сім'ї, а також вчиняти всі інші дії, пов'язані з виконанням цих питань; передати предмет іпотеки в управління позивача на період до його реалізації за визначеною ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу; виселити ОСОБА_1 з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2014 року позов задоволено. В рахунок задоволення вимог іпотекодержателя за договором позики від 24 березня 2010 року в редакції додаткового договору від 22 липня 2010 року на суму 2 192 705 грн. 48 коп. звернуто стягнення на належний ОСОБА_1 предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 27,8 кв. м., загальною площею 43,3 кв. м., передано предмет іпотеки в управління позивача на період до його реалізації та виселено ОСОБА_1 з вказаної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила заочне рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг.

Судовим розглядом встановлено, що 24 березня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, а 22 липня 2010 року - додатковий договір до нього, відповідно до умов якого відповідач отримала у власність 21 700 доларів США, які зобов'язалася повернути частинами у строк до 24 липня 2011 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики 24 березня 2010 року між тими самими сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 24 березня 2010 року та додаткового договору до нього від 22 липня 2010 року у розмірі 1 539 645 грн. 82 коп.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області замінено первісного позивача ОСОБА_3 на ОСОБА_2

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 взятих на себе за договором позики зобов'язань належним чином не виконала, правовими наслідками чого є звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості у розмірі суму 2 192 705 грн. 48 коп., передача майна іпотекодержателю в управління, виселення іпотекодавця без надання іншого житлового приміщення.

Проте повністю погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Встановлено та не заперечується сторонами по справі, що ОСОБА_1 зобов'язань щодо повернення позики не виконала.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст. 38 Закону передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя за основним зобов'язанням шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві здійснюється за рішенням суду або на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини шостої статті 38 Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

За змістом частини першої статті 39 Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону, резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам статей 38, 39 Закону та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України, і в ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Однак у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не врахував вимог частини шостої статті 38, статті 39 Закону та не зазначив початкової ціни продажу предмета іпотеки.

Згідно з наданим позивачем звітом про незалежну оцінку від 20 грудня 2016 року вартість квартири АДРЕСА_1 становить 442 400 грн.

Крім того, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Квартира, що є предметом договору іпотеки, придбано ОСОБА_1 не за рахунок отриманої позики, а в порядку приватизації державного житлового фонду, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для виселення відповідача без надання іншого постійного жилого приміщення.

З таких обставин відсутні також підстави для передачі предмета іпотеки на період до його реалізації в управління іпотекодаця.

Ураховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити, заявлений позов задовольнити частково.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2014 року змінити.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1за укладеним 24 березня 2010 року з ОСОБА_4, правонаступником якого є ОСОБА_2, договором позики та додатковим договором до нього від 22 липня 2010 року, у розмірі 1539645 грн. (один мільйон п'ятсот тридцять дев'ять тисяч шістсот сорок п'ять гривень), яка складається з 769822 грн. 91 коп. основного боргу та 769822 грн. 91 коп. неустойки, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором від 24 березня 2010 року - квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 27,8 кв. м., загальною площею 43,3 кв. м., із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» шляхом надання ОСОБА_2 права продажу предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за початковою ціною 442400 грн., з наданням ОСОБА_2 всіх повноважень, необхідних для продажу вказаного предмету іпотеки.

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_2відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

Л.А. Швецова