Провадження №2/523/1824/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2017 р.

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Кисельова В.К.

при секретарі Дзюба Г.І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_1» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_1», третя особа: ОСОБА_5 про визнання кредитного договору частково недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 ОСОБА_1» звернулось з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що у листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 ОСОБА_1» (далі ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1») звернулося до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що Публічне акціонерне товариство ОСОБА_3 ОСОБА_1" є правонаступником ВАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1» відповідно до п. 1.3. Статуту, що зареєстрований 06.06.2012 р., копія витягу із статуту додається.

Відповідно до Кредитного договору № 014/83361/74/78960 від 27 липня 2007 р. (далі - Кредитний договір) Відкритим акціонерним товариством ОСОБА_3 ОСОБА_1 було надано ОСОБА_4 споживчий кредит у сумі 86 275,00 доларів США строком до 27.07.2023 року із сплатою 13 % річних.

Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п. 3.2. Кредитного договору шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника, що підтверджується копією заяви на видачу готівки № R75/304-29 від 27.07.2007р. та валютний меморіальний ордер № 2 від 30.07.2007р.

Відповідно до п. 1.2., 1.3., 1.4., 5.1. Кредитного договору ОСОБА_4 зобовязався щомісячно до 15-го числа кожного місяця повертати кредитні кошти згідно графіку погашення та щомісячно сплачувати банку відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 13 % річних.

Однак, ОСОБА_4 не виконуються вищезазначені умови, а саме не здійснюється щомісячна сплата кредиту, в звязку з чим, станом на 21.10.2014 р. заборгованість по кредиту становить 36 278,04 доларів США (469 821,73 гривень)

Крім цього, ОСОБА_4 не виконуються умови щодо сплати відсотків та станом на 21.10.2014 р. заборгованість по сплаті відсотків становить 17 207,56 доларів США (222 847,92 гривень).

Відповідно до п. 10.1. Кредитного договору у випадку порушення Відповідачем-1 графіку погашення кредиту та відсотків, встановлених договором. Позивач нараховує Позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Таким чином, станом на 21.10.2014р. пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків, становить 66 572,07 доларів США (862 147,05 гривень).

Станом на 21.10.2014р. заборгованість за Кредитним договором №014/83361/74/78960 від 27 липня 2007 року становить 120 057.67 доларів США (1 554 816.70 гривень), у тому числі:заборгованість по кредиту - 36 278,04 доларів США (469 821,73 грн.);заборгованість по сплаті відсотків -17 207,56 доларів США (222 847,92 грн.);пеня за порушення графіку повернення кредиту та сплату відсотків - 66 572,07 доларівСША (862 147,05 грн.).

Вищевказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку.

В забезпечення належного виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору був укладений Договір поруки № 014/83361/74/78960 від 27 липня 2007 р. (далі - договір поруки), згідно якого ОСОБА_5 (Відповідач-2) виступив поручителем Відповідача-1 і взяв на себе зобовязання перед банком АТ РБ ОСОБА_1 відповідати по зобовязанням ОСОБА_4, що виникають з умов кредитного договору, в повному обсязі цих зобовязань, копії договору поруки додається. Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 554 Цивільного кодексу України та п.п. 2.1., 3.1. Відповідач-1 та Відповідач-2 несуть солідарну відповідальність перед Позивачем на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної вимоги АТ РБ ОСОБА_1. (Т.1, а.с. 2-4)

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1» заборгованість за кредитним договором від 27 липня 2007 року № 014/83361/74/78960 у розмірі 1 554 816 гривень 70 копійок. (Т.1, а.с. 101-104, 223-229)

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016р., касаційну скаргу ОСОБА_4 було задоволено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року у частині стягнення пені скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. (Т.2, а.с. 29-34)

Ухвалою суду від 06.07.2016р. справу було прийнято до провадження. (а.с. 33)

В процесі розгляду справи ОСОБА_4 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_1», третя особа: ОСОБА_5 про визнання кредитного договору частково недійсним. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що 27 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_3 ОСОБА_1», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 ОСОБА_1» (надалі - Відповідач, ОСОБА_3), та ОСОБА_4 (надалі - Позивач, позичальник) було укладено Кредитний договір № 014/83361/74/78960 (надалі - Кредитний договір), згідно умов якого ОСОБА_3 мав надати Позичальнику кредит у розмірі 86 275 дол. США на споживчі цілі строком до 27.07.2023 року, зі сплатою 13% річних (копія кредитного договору додається).

Положеннями пункту 10.1. Кредитного договору встановлено наступне: «за порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених цим Договором, Позичальник сплачує Кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочки».

Таким чином, розмір неустойки - пені, встановлений у Кредитному договорі складає: 0,5*365 днів = 182,5% річних.

Позивач вважає зазначений пункт 10.1. Кредитного договору таким, що порушує права споживачів й одночасно суперечить Цивільному кодексу України, а тому, вважає, що слід визнати його недійсним.

Так, пункт 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» розкриває поняття споживач, під яким розуміється - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Пункт 23 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону визначає поняття споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Позивач уклав Кредитний договір з метою отримання грошових коштів для використання на споживчі цілі, про що зазначено в п. 2.1. Кредитного договору, а тому вказана особа є споживачем в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», і, як наслідок, на правовідносини між ОСОБА_4 та Банком поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором.

Тобто, розмір пені не повинен перевищувати половину розміру процентної ставки згідно договору. Проте, враховуючи розмір нарахованих Відповідачем процентів за користування кредитом та суму нарахованої пені, вбачається перевищення розміру пені більш як на половину розміру процентної ставки, що свідчить про включення до Кредитного договору умови, яка, на думку Позивача, є за своєю правовою природою несправедливою і такою, що не відповідає нормам Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. ч. 5, 6, 7 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:такі положення також підлягають зміні;абодоговір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно п. 4 ч. 1. ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

З урахування наведеного, слід дійти висновку про те, що пункт 10.1. Кредитного договору щодо встановлення сторонами договору пені у розмірі 0,5% за кожен день прострочення виконання зобовязання за споживчим кредитом є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позичальника ОСОБА_4, як споживача послуг Банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації, у разі невиконання нею зобовязань за спірним договором.

На підставі викладеного, позивач за зустрічним позовом просив визнати недійсним п. 10.1. Кредитного договору № 014/83361/74/78960 від 27 липня 2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_3 ОСОБА_1», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 ОСОБА_1», та ОСОБА_4.

В судовому засіданні представник ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1» просила задовольнити позовні вимоги у частині стягненні пені у повному обсязі, про цьому, вона просила відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на пропущення позивачем за зустрічним позовом строку позовної давності, а також недоведеності даних вимоги.

Представник відповідачки ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення пені, посилаючись на те, що в оновленому розрахунку заборгованості взагалі не визначається пеня за період, який предявлений до стягнення. При цьому, він просив задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлявся за місцем реєстрації, проте за даною адресою кореспонденцію не отримує, у звязку з чим, на підставі ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається повідомленим належним чином.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_1» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення пені за період з 14.11.2011р. по 21.10.2014р. у розмірі 862147 гривень 05 копійок , а також зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_1», третя особа: ОСОБА_5 про визнання кредитного договору частково недійсним слід залишити без задоволення за наспаних підстав.

Так судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство ОСОБА_3 ОСОБА_1" є правонаступником ВАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1» відповідно до п. 1.3. Статуту, що зареєстрований 06.06.2012 р., копія витягу із статуту додається.

Відповідно до Кредитного договору № 014/83361/74/78960 від 27 липня 2007 р. (далі - Кредитний договір) Відкритим акціонерним товариством ОСОБА_3 ОСОБА_1 було надано ОСОБА_4 споживчий кредит у сумі 86 275,00 доларів США строком до 27.07.2023 року із сплатою 13 % річних.

Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п. 3.2. Кредитного договору шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника, що підтверджується копією заяви на видачу готівки № R75/304-29 від 27.07.2007р. та валютний меморіальний ордер № 2 від 30.07.2007р.

Відповідно до п. 1.2., 1.3., 1.4., 5.1. Кредитного договору ОСОБА_4 зобовязався щомісячно до 15-го числа кожного місяця повертати кредитні кошти згідно графіку погашення та щомісячно сплачувати банку відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 13 % річних.

Однак, ОСОБА_4 не виконувались вищезазначені умови, а саме не здійснювалась щомісячна сплата кредиту, в звязку з чим, станом на 21.10.2014 р. заборгованість по кредиту становила 36 278,04 доларів США (469 821,73 гривень)

Крім цього, ОСОБА_4 не виконувались умови щодо сплати відсотків та станом на 21.10.2014 р. заборгованість по сплаті відсотків становить 17 207,56 доларів США (222 847,92 гривень).

Станом на 21.10.2014р. заборгованість за Кредитним договором №014/83361/74/78960 від 27 липня 2007 року становить 120 057.67 доларів США (1 554 816.70 гривень), у тому числі: заборгованість по кредиту - 36 278,04 доларів США (469 821,73 грн.); заборгованість по сплаті відсотків -17 207,56 доларів США (222 847,92 грн.).

Крім того, позивачем булла нарахована пеня за порушення графіку повернення кредиту та сплату відсотків - 66 572,07 доларів США (862 147,05 грн.).

В забезпечення належного виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору був укладений Договір поруки № 014/83361/74/78960 від 27 липня 2007 р. (далі - договір поруки), згідно якого ОСОБА_5 (Відповідач-2) виступив поручителем Відповідача-1 і взяв на себе зобовязання перед банком АТ РБ ОСОБА_1 відповідати по зобовязанням ОСОБА_4, що виникають з умов кредитного договору, в повному обсязі цих зобовязань, копії договору поруки додається. Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 554 Цивільного кодексу України та п.п. 2.1., 3.1. Відповідач-1 та Відповідач-2 несуть солідарну відповідальність перед Позивачем на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної вимоги АТ РБ ОСОБА_1. (Т.1, а.с. 2-4)

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1» заборгованість за кредитним договором від 27 липня 2007 року № 014/83361/74/78960 у розмірі 1 554 816 гривень 70 копійок. (Т.1, а.с. 101-104, 223-229)

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016р., касаційну скаргу ОСОБА_4 було задоволено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року у частині стягнення пені скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. (Т.2, а.с. 29-34)

При цьому, скасовуючи рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року у частині стягнення пені, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ посилався на наступні обставини.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»).

Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, висловленим у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 01 квітня 2015 року у справі № 3-29гс15, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими до застосування.

Беручи до уваги еквівалент розрахунку пені за неналежне виконання позивальником зобовязань за кредитним договором за офіційним курсом гривні до долара США станом на 21 жовтня 2014 року, суди не врахували, що пеня за прострочення зі сплати кредитних коштів нараховується за кожним періодичним платежем окремо з дня порушення платником свого обовязку, після чого розмір нарахованої пені за кожним щомісячним платежем підсумовується та визначається загальна сума пені за порушення кредитних зобовязань.

Крім того, ухвалюючи рішення, суди не врахували, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобовязання (разом із заборгованістю за відсотками), суд не застосував до спірних правовідносин норму ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14).

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги закону не враховано, рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду першої інстанції і ухвала суду апеляційної інстанції у частині стягнення пені мають бути скасовані з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Так, дійсно відповідно до п. 10.1. Кредитного договору у випадку порушення Відповідачем-1 графіку погашення кредиту та відсотків, встановлених договором. Позивач нараховував Позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

В первісному розрахунку заборгованості, складеним позивачем станом на 21.10.2014р. пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків, становить 66 572,07 доларів США (862 147,05 гривень). При цьому, пеня нарахована не за кожним платежем окремо, а за наростанням заборгованості сумуючи попередні періоди. (а.с. 6-9)

В процесі розгляду справи, судом було запропоновано представнику позивачу надати розрахунок пені за кожним платежем окремо, відповідно до вказівок, висловлених в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016р..

Однак представником позивача наданий розрахунок заборгованості станом на 27.10.2017р. в якому за період за спірний період, а саме з 14.11.2011р. по 21.10.2014р.. взагалі відсутня пеня.

В той же час, позивачем не уточнювались позовні вимоги у порівнянні з первісною редакцією.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд вважає, що враховуючи той факт, що позивачу достовірно було відомо, про необхідність надання розрахунку пені за кожним щомісячним платежем окремо, згідно з вказівками, які висловлені в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016р., а також про які наголошувались судом під час нового розгляду справи, однак він не надав суду необхідно розрахунку, то позовні вимоги в частині стягнення пені з відповідачів не підлягають задоволенню.

В той же час, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_1», третя особа: ОСОБА_5 про визнання кредитного договору частково також не підлягають задоволенню.

Так, дійсно відповідно до п. 10.1. Кредитного договору у випадку порушення Відповідачем-1 графіку погашення кредиту та відсотків, встановлених договором. Позивач нараховував Позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»).

Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, висловленим у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 01 квітня 2015 року у справі № 3-29гс15, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими до застосування.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором.

Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ч. 6 ст. Закону України «Про захист прав споживачів» уразі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 дійсно мала невиконані своєчасно зобовязання, а таким чином, ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1» мав право вимагати стягнення неустойки за неналежне виконання зобовязання.

Згідно ч. 3 ст. 550 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною 1 ст. 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За вищевказаних обставин, суд вважає, що можливо визнати лише недійсність розміру неустойки, який вказаний у п. 10.1 кредитного договору, а не саме право на стягнення неустойки.

Крім того, суд вважає, що якщо розмір неустойки буде визнаний таким, що значно перевищує розмір збитків, а також вважаючи його несправедливим, за обставинами на які посилався відповідач, суд мав право зменшити її розмір.

В той же час, оскільки позивачем наданий розрахунок заборгованості станом на 27.10.2017р. в якому за спірний період, а саме з 14.11.2011р. по 21.10.2014р.. взагалі відсутня пеня, а додаткові позовні вимоги не заявлені, то фактично відсутній предмет спору, оскільки суд не може зробити порівняльний аналіз розміру пені.

Таким чином, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 217, 549,550, 1049-1050 ЦК України, ст.ст. 10,11,209,212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_1» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення пені за період з 14.11.2011р. по 21.10.2014р. у розмірі 862147 гривень 05 копійок залишити без задоволення.

2. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_1», третя особа: ОСОБА_5 про визнання кредитного договору частково недійсним залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя