Cправа № 127/8919/17
Провадження № 2/127/3414/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 листопада 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Прокопчук А.В.,

при секретарі - Олійник І.Ю.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом виконавчого комітету Вінницької міської ради до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Виконавчий комітет Вінницької міської ради звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовано тим, що обслуговування будинку № 67 по вул. Пирогова в м. Вінниці здійснює ТОВ «Житлово-експлуатаційне об'єднання». В ході проведення перевірки було встановлено, що в квартирі №2 в даному будинку зареєстровано три особи, квартиронаймачі: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5. Актом № 3157 від 01.03.2017 року, складеного обслуговуючою організацією ТОВ «ЖЕО», в присутності сусідів, підтверджено, що в даній квартирі ніхто не проживає. Оскільки будинок №119 по вул. Пирогова в м. Вінниці і спірна квартира належить територіальній громаді м. Вінниці в особі Вінницької міської ради на праві комунальної власності, дії відповідачів порушують права та інтереси позивача щодо володіння та розпорядження належною йому власністю, оскільки позбавляє виконавчий комітет можливості надати вивільнене житло особам, які його потребують.

Позивач зазначає, що відповідачі не зверталися до Вінницької міської ради або до ТОВ «ЖЕО» з приводу та причин своєї відсутності з жодними заявами, тому є всі підстави для визнання їх такими, що втратили право на користування житлом. Враховуючи вищевикладене, виконавчий комітет Вінницької міської ради звернувся до суду з даним позовом та просить визнати ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 особами, що втратили право на користування квартирою №2 в будинку № 67 по вул. Пирогова в м. Вінниці шляхом зняття ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, а також стягнути судові витрати з відповідачів.

Ухвалою суду від 7 червня 2017 року заяву представника позивача ОСОБА_1 було задоволено та позовні вимоги в частині втрати право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відносно ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишено без розгляду.

В судовому засіданні представник позивача виконавчого комітету Вінницької міської ради - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що відповідач разом з ОСОБА_6 проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_6 зловживав спиртними напоями, виносив речі з дому. В квартирі було відсутнє опалення, в зв'язку з тим, що труби були зняті та продані ОСОБА_6 ОСОБА_2 дійсно працювала в м. Києві, де здійснювала догляд за людиною похилого віку, однак періодично приїжджала у Вінницю та навідувалася в квартиру. В результаті дій ОСОБА_6 виникла заборгованість по оплаті комунальних послуг, яку ОСОБА_2 наразі погашає. Представник відповідача зазначила, що ОСОБА_2 не має іншого нерухомого майно, тому спірна квартира є її єдиним житлом. Просили відмовити в задоволенні позову виконавчого комітету Вінницької міської ради.

В судове засідання представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради не з'явився, надавши суду заяву з проханням здійснювати розгляд справи без його участі. По суті заявлених позовних вимог Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради покладається на розсуд суду.

Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що обслуговування будинку № 67 по вул. Пирогова в м. Вінниці здійснює ТОВ «Житлово-експлуатаційне об'єднання».

З копії особового рахунку № 180232, виготовленого ТОВ «ЖЕО», вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6. Дана квартира перебуває в державній власності. Також в цій квартирі зареєстровано ще три особи, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с.5). Дані факти також підтверджуються довідкою ТОВ «ЖЕО» № 1872 від 20.03.2017 року (а.с. 7).

Відповідно до акту № 3157 від 01.03.2017 року, затвердженого директором ТОВ «ЖЕО» та складеного комісією в складі інженера ВРС ТОВ «ЖЕО» ОСОБА_7, заступника начальника ВРС ТОВ «ЖЕО» ОСОБА_8, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 реєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5. На момент обстеження даної квартири було встановлено, що зареєстровані особи з 2014 року по теперішній час не проживають в даному житлі. Свідчення про тимчасову відсутність підтверджують сусіди ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, що підтверджується їх підписами в акті (а.с. 6).

Як вбачається з листа КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» № 300 від 14.03.2017 року (а.с. 8), згідно облікових даних КП «ВМБТІ» квартира АДРЕСА_3 станом на 13.03.2017 року не приватизована. Також згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 2937 реєстрація права приватної власності на дану квартиру станом на 29.12.2012 року не проводилась. Крім того, ОСОБА_2 своє право на безоплатну приватизацію квартири не використала (а.с. 117).

Матеріалами справи встановлено, що по особовому рахунку № 01180232 за адресою: АДРЕСА_4, заборгованість по утриманню будинку ТОВ «ЖЕО» станом на 01 березня 2017 року складала 3 053,46 грн. (а.с. 9).

Разом з тим, з розрахункової книжки по оплаті за комунальні послуги вбачається, що 23.03.2017 р. відповідачем сплачено 3100,00 грн. за утримання будинку, 29.03.2017р. 70,00 грн., а згодом ще 1000,00 грн. (а.с. 69-71). Отже, заборгованість по утриманню спірного будинку, відповідачем погашена до подачі позову до суду позивачем.

Також судом встановлено, що технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_5, видано на ім'я ОСОБА_2 (а.с. 50). Даний технічний паспорт був виготовлений КП «ВМБТІ» 05.04.2017 року. Згідно технічної характеристики вказана квартира є посімейною, спільного заселення, розташована на першому поверсі чотирьохповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 29,4 кв.м.

Слід зазначити, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в добровільному порядку до подачі позову до суду були зняті з реєстрації місця проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, тому позовні вимоги в частині втрати право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відносно них були залишені без розгляду.

Факт реєстрації відповідача ОСОБА_2 підтверджується її поясненями та даними Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради, наданими на запит суду 11.05.2017 року (а.с. 19-20).

Відповідно до акту № 3287 від 18.04.2017 року (а.с. 46), складеного мешканцями будинку № 67 по вул. Пирогова, квартири № 6,5, ОСОБА_9, ОСОБА_11 та завіреного ТОВ «ЖЕО», вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, проте не проживає в ній з 2014 року по даний час.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 не визнає факт її відсутності в спірній квартирі з 2014 року, тому судом було викликано в судове засідання свідків, які підписували акти про тимчасову відсутність особи зареєстрованої в житловому приміщенні, а саме: ОСОБА_12, ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що відповідача він не знає. Йому відомо, що інколи до спірної квартири хтось навідувався, проте він не бачив даної особи, тому не може підтвердити, що це була саме відповідач.

Інші свідки, які підписувати акту, в судове засідання не з'явилися з невідомих причин, хоча неодноразово викликалися в судові засідання.

З огляду на свідчення даного свідка, суд не приймає до уваги акти № 3157 від 01.03.2017 року та № 3287 від 18.04.2017 року, оскільки один з свідків, який підписував даний акт надав пояснення, які не погоджуються з актами. Інші свідки, які підписували акти в судове засідання взагалі не з'явилися. Таким чином, суд вважає, що відомості, які містяться в актах є недостовірними. Жодних інших письмових доказів, які б підтверджували факт відсутності відповідача в спірному житлі понад встановленні законодавством України строки, суду надано не було.

Частиною першою ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Крім того, в судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_13, яка пояснила, що вона є сусідкою відповідача та проживає в сусідньому будинку. ОСОБА_2 з 2014 року по теперішній час проживає в спірній квартирі. Дійсно, відповідач деякий час проживала в м. Києві, де працювала доглядальницею.

Слід зазначити, що 26 грудня 2014 року помер чоловік позивача ОСОБА_6 в м. Вінниці, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ № 307476 (а.с. 116).

В зв'язку з смертю чоловіка, ОСОБА_2 4 березня 2017 року зверталася до виконавчого комітету Вінницької міської ради з заявою про укладення з нею договору найму на спірну двокімнатну квартиру (а.с. 115), однак їй було відмовлено через те, що наразі в провадженні суду перебуває справа про втрату права користування жилим приміщенням (а.с. 114).

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 було сплачено 29.03.2017 року КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» штрафні санкції в розмірі 11 449,49 грн. по спірній квартирі, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 47).

Таким чином, борг за теплопостачання станом на 1 березня 2017 року по спірній квартирі відсутній, з урахуванням оплати 29 березня 2017 року, що підтверджується довідкою КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» № 129 від 30.03.2017 року (а.с. 49).

Крім того, суд звертає увагу, що 29.03.2017 року (до подачі даного позову до суду) відповідачем було сплачено комунальні послуги на суму 23 194,39 грн. (а.с. 48).

Статтею 71 ЖК УРСР визначо, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже основною підставою, для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є її відсутність в жилому приміщенні протягом шести місяців.

Згідно ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

На підтвердження даного факту представником позивача надало лише два акти, однак вони не прийняті судом до уваги, в звязку з суперечливістю показів свідка ОСОБА_11, який їх підприсував.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення.

Аналогічне положення містяться в п. 3.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом МВС України від 22.11.2012 року № 1077, а також в п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 року № 207.

В пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»№ 2 від 12.04.1985 року, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути

безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Відтак, підставою для визнання наймача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є не тільки не проживання в спірному жилому приміщенні понад шість місяців, а і відсутність поважних причин тривалого не проживання.

Суд звертає увагу, що відповідач ОСОБА_2 не володіє жодним нерухомим майном, що вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 21.06.2017 року (а.с. 72). Таким чином, суд приходить до переконання, що квартира АДРЕСА_6 є її єдиним житлом.

Статтею 47 Основного Закону визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в разі задоволення даного позову будуть порушенні права відповідача на житло, оскільки спірна квартира для ОСОБА_2 є єдиним житлом.

Також, суд звертає увагу, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт відсутності відповідача у спірній квартирі понад шість місяців, тому, суд приходить до переконливого висновку, що вимоги позовної заяви про визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним вище жилим приміщенням, не підлягають задоволенню. Тобто позивачем не недоведено факту відсутності відповідача понад встановлений строк, визначений нормами ЖК України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим є джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

В своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

З огляду на вищевикладене, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі ОСОБА_14 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача виконавчого комітету Вінницької міської ради до ОСОБА_2, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню.

В зв'язку з відмовою в задоволенні позову виконавчого комітету Вінницької міської ради, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову виконавчого комітету Вінницької міської ради до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, у відсутність яких воно ухвалене, - протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: