"16" листопада 2017 р.
Справа №150/660/17
Провадження по справі №2/150/274/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Суперсона С.П.,

за участі:

секретаря Горбей О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, посилаючись на те, що 20.03.2006 померла мати позивача ОСОБА_2 Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді земельної частки (паю), площею 3,8432 га, що розташована на території Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, що належала померлій на підставі розпорядження голови Чернівецької РДА. Втім, отримати державний акт на право власності на земельну ділянку не встигла, так як померла. Позивач є єдиним спадкоємцем майна померлої матері за заповітом. Проте, постановою нотаріуса від 25.10.2017 №961/02-31 було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадкове майно, у звязку із відсутність в ОСОБА_1 оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. За таких обставин ОСОБА_1 позбавлена можливості оформити свої спадкові права.

Представник позивача за довіреністю від 24.10.2017 ОСОБА_3 подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задоволити.

Представник відповідача - сільський голова Моївської сільської ради ОСОБА_4 теж подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника сільської ради, зазначивши, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що 20.03.2006 померла мати ОСОБА_1 - ОСОБА_2

Після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно у вигляді земельної частки (паю), що розташована на території Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, яка належала померлій 20.03.2006 ОСОБА_2 згідно розпорядження Чернівецької РДА Вінницької області від 27.07.2007 №232 «Про затвердження протоколу розподілу земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам-акціонерам СВАТ «Моївське» на території Моївської та Борівської сільських рад», в якому ОСОБА_2 включена за порядковим номером 3, ділянка №163. Зазначені обставини також стверджуються довідкою, виданою відділом в Чернівецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 26.10.2017 №О-115/0-0.38-260/150-17.

ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем майна померлої матері за заповітом від 20.03.2006, посвідченим секретарем виконкому Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області. Як слідує із Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №4686598 та довідки, виданої секретарем Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 10.11.2017 №2319, вказаний вище заповіт станом на день розгляду справи в суді не змінено і не відмінено.

Проте, отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку /пай/ позивач не має можливості у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу, адже, за життя ОСОБА_2 не встигла виготовити державний акт на право власності на належну їй земельну ділянку. Тому, постановою державного нотаріуса Чернівецької державної нотаріальної контори Вінницької області від 25.10.2017 №961/02-31 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Встановленим судом фактам відповідають земельні та спадкові правовідносини, які регулюються ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81,116, 125, 131 ЗК України.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

В силу ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст.126 ЗК України).

Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування.

Разом із тим, відповідно до ч.2 ст.6 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом, зокрема визнання права.

Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.

За загальними положеннями про спадкування, ст. 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст.1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинились внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення та належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 5 статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися за свідоцтвом про право на спадщину.

Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Приписами ст. 1217 ЦК України та ст. З Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Із досліджених судом доказів вбачається, що спадкодавець ОСОБА_2 у визначений законом спосіб не набула права власності на земельну частку (пай), що належала їй на підставі розпорядження голови Чернівецької РДА від від 27.07.2007 №232 «Про затвердження протоколу розподілу земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам-акціонерам СВАТ «Моївське» на території Моївської та Борівської сільських рад», в якому ОСОБА_2 включена за порядковим номером 3, ділянка №163.

Вказані обставини є перешкодою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай).

За наведених вище обгрунтувань, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Відтак, оскільки ОСОБА_2 розпорядженням Чернівецької РДА було виділено земельну частку (пай) як акціонеру СВАТ «Моївське», то і позивач ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповтіом після смерті матеріа вправі порушувати питання про успадкування цієї земельної частки (паю) з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та отриманням свідоцтва про право власності на землю.

Визнання за позивачем ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

На підставі викладеного позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки право ОСОБА_1 на набуття права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом порушено і підлягає судовому захисту.

Керуючись ст.ст. 13,41,55 Конституції України, ст. ст. 81, 116, 125, 131 ЗК України, ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212- 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, в порядку спадкування, право на земельну частку (пай), що розташована на території Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, яка належала померлій 20.03.2006 ОСОБА_2 згідно розпорядження Чернівецької РДА Вінницької області від 27.07.2007 №232 «Про затвердження протоколу розподілу земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам-акціонерам СВАТ «Моївське» на території Моївської та Борівської сільських рад», в якому ОСОБА_2 включена за порядковим номером 3, ділянка №163.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга, подана після закінчення установлених строків, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

СУДДЯ С.П. СУПЕРСОН