Номер провадження: 22-ц/785/3904/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г.,

ОСОБА_2,

при секретарі - Сідлецькій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи ОСОБА_5, Шостої одеської державної нотаріальної контори про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_3, апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3, звернувшись 11 липня 2016 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що постійно проживає та зареєстрована в квартирі №27 спільного заселення по вул. Артилерійській, 2/2 в м. Одесі, 45/100 часток якої нею приватизовано 14 червня 1994 року. У звязку із захворюванням знаходиться на обліку у лікаря - психіатра, потребує постійного догляду. З 26 січня 2005 року з її згоди в квартирі зареєструвався син ОСОБА_5 15 червня 2005 року звернулася до Шостої одеської державної нотаріальної контори, де склала заповіт на користь сина ОСОБА_5 та сестри ОСОБА_4 У червні 2016 році при організації ОСМД будинку стало відомо, що існує договір дарування від 16 червня 2011 року, за змістом якого вона ОСОБА_3 подарувала сестрі ОСОБА_4 45/100 часток квартири. Позивач зазначила, що у 2011 році на прохання ОСОБА_4 підписувала у нотаріуса документи, однак вважала, що упорядковує документи щодо раніше складеного заповіту. Посилаючись на те, що є інвалідом другої групи з 2007 року, що в силу віку та захворювання щодо договору дарування вчинила помилку через введення сестрою ОСОБА_4 в оману щодо правової природи правочину, що не розуміла, який саме документ підписала, що правочин дарування є вкрай невигідний їй тощо, позивач ОСОБА_3 після збільшення позовних вимог 23 січня 2017 року остаточно просила на підставі частини 3,5 статті 203, статті 215, статей 229, 230, 233 ЦК України визнати недійсним договір дарування 45/100 часток квартири АДРЕСА_1, укладений 16 червня 2011 року між нею ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений Шостою одеською державною нотаріальною конторою, зареєстрований за реєстровим №6-912, відшкодувати моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. (т.1 а.с.1-4, 118-122).

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала, просила застосувати строк позовної давності (т.1 а.с.53-54).

Третя особа ОСОБА_5 підтримав вимоги позивача ОСОБА_3

Рішенням Малиновського районного суд м. Одеси від 23 лютого 2017 року в позові відмовлено (т.1 а.с.148-152).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Неправильність рішення суду мотивовано невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог про визнання договору дарування частки квартири недійсним з підстав частин 3,5 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України, з підстав статті 229 ЦК України, з підстав статті 230 ЦК України, з підстав статті 233 ЦК України.

Висновки суду не відповідають обставинам справи, вказують на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що згідно п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Так, згідно діючого Цивільного кодексу України правочин може бути визнано недійсним з підстав частин 1-3, 5, 6 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України, з підстав статей 225, 226, 227, 228, 229, 230, 231, 232, 233, 234, 235 ЦК України. Кожна із зазначених правових підстав для визнання правочину недійсним є самостійною, доводиться певними обставини. Особа, яка звертається до суду з вимогою про визнання правочину недійсним не може одночасно посилатися на різні правові підставі, оскільки правочин може бути визнано недійсним лише з однієї правової підстави. У таких випадках, суд має вказати особі на необхідність уточнення позовних вимог, з тим, щоб рішення суду було ухвалено з чітко визначеної позивачем правової підстави на підставі доказів, які підлягають поданню сторонами саме в обґрунтування наявності чи відсутності вказаної позивачем правової підстави недійсності правочину. У разі відмови у задоволенні позову про визнання правочину недійсним з певної правової підстави, особа не позбавлена процесуального права предявити новий позов про визнання правочину недійсним з іншої правової підстави. Судове рішення не може містити висновки щодо заявлених вимог з різних правових підстав.

Натомість суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем ОСОБА_3 заявлено вимоги про визнання договору дарування як правочину недійсним з чотирьох зовсім різних за доведеністю правових підстав, а саме: 1)з підстав частин 3,5 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України, 2)з підстав статті 229 ЦК України, 3)з підстав статті 230 ЦК України, 4)з підстав статті 233 ЦК України. Суд не уточнив у позивача, з якої саме однієї правової підстави підлягає визнанню недійсним правочин, а ухвалив рішення про відмову у визнанні правочину недійсним за недоведеністю усіх чотирьох різних правових підстав, що процесуально не є правильним.

Відповідно до положень частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Таким чином, на стадії апеляційного перегляду справи відсутні процесуальні підстави для зміни предмета або підстав позову, позивач лише може відмовитися від позову повністю або частково. ОСОБА_3 не відмовилася від частини вимог про визнання недійсним правочину, тобто не відмовилася поданням відповідної письмової заяви від визнання правочину недійсним з певних правових підстав, з тим, щоб рішення суду було переглянуто в апеляційній інстанції з однієї чітко визначеної правової підстави. Зі змісту і апеляційних скарг, і письмових пояснень сторони, і пояснень представників позивача в суді вбачається, що такі фактично містять обґрунтування щодо всіх чотирьох правових підстав.

Діючий Цивільний процесуальний кодекс України не надає апеляційній інстанції повноважень для скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, відтак, колегія суддів у прийнятті рішення в порядку апеляційного перегляду справи виходить з вимоги ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовує заявлену нею вимогу про визнання правочину недійсним, та, відповідно, визначає норму матеріального права, яка з огляду на обставини, якими позивач обґрунтовує вимогу недійсності правочину, підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Виходячи з обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовує вимогу про визнання договору дарування недійсним, недійсність правочину підпадає під правове обґрунтування підстав недійсності частиною 1 статті 229 ЦК України. Таким чином, апеляційний суд переглядає законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вимоги про визнання недійсним правочину з підстав частини 1 статті 229 ЦК України.

Колегія суддів вважає встановленим такі факти та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, інвалід другої групи (загальне захворювання) безстроково з 5 березня 2007 року, проживає та зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1973 року (т.1 а.с.5,6).

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, сестра ОСОБА_3, проживає та зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_4 (до зміни найменування м. Іллічівськ) Одеської області, з 1998 року (т.1 а.с.94).

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, інвалід другої групи (загальне захворювання) з 12 жовтня 2015 року, син ОСОБА_3, проживає та зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 26 січня 2005 року (т.1 а.с.89, 184).

Квартира АДРЕСА_1 є квартирою спільного заселення (комунальною), заходиться на другому поверсі триповерхового житлового будинку. Квартира має загальну площу 143,3 кв.м, житлову площу 91,9 кв.м, підсобну площу 49,1 кв.м, де ОСОБА_3 займає житлову кімнату площею 25,4 кв.м, житлову кімнату площею 16,0 кв.м, ОСОБА_6 займає житлову кімнату площею 27,50 кв.м, ОСОБА_7 займає житлову кімнату площею 23,60 кв.м (т.1 а.с.9-10,11, 84-85).

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 червня 1994 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації від 14 червня 1994 року №38468, ОСОБА_3 в порядку приватизації набула у приватну власність 45/100 часток квартири №27 загальною площею 143,3 кв.м спільного заселення, розташованої в будинку №2/2 по вулиці Артилерійській в м. Одесі. Державна реєстрація права приватної спільної часткової власності на 45/100 часток квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло проведена за ОСОБА_3 бюро технічної інвентаризації 11 липня 1994 року (т.1 а.с.82-83).

ОСОБА_3 склала заповіт, яким зробила розпорядження щодо належної їй на праві приватної власності частки квартири АДРЕСА_1, а саме 18/100 часток квартири заповіла сину ОСОБА_5; 27/100 часток квартири заповіла сестрі ОСОБА_4. Заповіт посвідчено 15 червня 2005 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, зареєстровано в реєстрі за №3-1461 (т.1 а.с.12).

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування 45/100 часток квартири №27, що знаходиться в м. Одесі по вулиці Артилерійській в будинку №2/2 та складається в цілому з чотирьох житлових кімнат та приміщень загальною площею 143,3 кв.м житловою площею 91,9 кв.м. Договір посвідчено 16 червня 2011 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, зареєстровано в реєстрі за №6-912. Державна реєстрація права приватної спільної часткової власності на 45/100 часток квартири на підставі договору дарування проведена за ОСОБА_4 бюро технічної інвентаризації 26 червня 2011 року (т.1 а.с.74-75, 80-94).

Частиною 1 статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обовязків сторін. Правочин, укладений внаслідок помилки, належить до оспорюваних правочинів. Як правило, позивачем виступає особа, яка діяла під впливом помилки. Основним наслідком визнання недійсним правочину, вчиненого внаслідок помилки, є двостороння реституція повернення сторін до первісного стану.

Спірним є договір дарування частки нерухомого майна.

У сенсі положень частини 1 статті 717 ЦК України договір дарування опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї особи (дарувальника) до другої особи (обдарованого). Характерною особливістю договору дарування є його безоплатний характер, тобто за договором дарування відсутній зустрічний еквівалент у вигляді майна або грошових коштів. В договорі дарування не може бути встановлено обовязку обдарованого вчинити на користь дарувальника дій майнового або немайнового характеру, бо інакше таку угоду не можна буде тлумачити як дарування. Консенсуальний характер договору дарування покладає певні обовязки на дарувальника, основним є передача дарунка обдарованому.

Зібрані в справі матеріали вказують на те, що ОСОБА_3 в силу інвалідності, похилого віку потребувала соціального захисту та допомоги. ОСОБА_3 та її син ОСОБА_5 проживали у двох житлових кімнатах квартири спільного заселення (комунальної), 45/100 часток якої в порядку приватизації у 1994 році ОСОБА_3 набула у приватну спільну часткову власність, іншого житла, крім квартири АДРЕСА_1, ні ОСОБА_3, ні її син ОСОБА_5 не мають ні у власності, ні у користуванні. У 2005 році після реєстрації в квартирі сина ОСОБА_5 ОСОБА_3 склала заповіт, яким належну їй частку квартири заповіла сину ОСОБА_5 (18/100 часток), сестрі ОСОБА_4 (27/100 часток). ОСОБА_3 не вчиняла дій щодо скасування, зміни заповіту тощо.

Згідно пояснень відповідача ОСОБА_4, які не спростовані, 45/100 часток квартири №27 спільного заселення по вул. Артилерійській, 2/2 в м. Одесі, було надано по службі ОСОБА_9, який є її ОСОБА_4 та ОСОБА_3 батьком. З огляду на ту обставину, що квартира є «батьківською», складення заповіту на частину квартири на імя сестри ОСОБА_4 та на частину квартири на імя єдиного сина ОСОБА_5 є цілком зрозумілою та справедливою дією ОСОБА_3, яка з огляду на досить похилий вік зробила розпорядження щодо нерухомого майна, набутого нею в порядку приватизації. Подальші дії ОСОБА_3 щодо дарування належних їй 45/100 часток квартири лише сестрі ОСОБА_4 з огляду на те, що син ОСОБА_5 не має житла та проживає з нею, не є зрозумілими, оскільки ОСОБА_3 за життя лишилася права власності на квартиру, яка є її єдиною власністю та єдиним місцем проживання її та сина.

За змістом обґрунтувань заявлених вимог ОСОБА_3 у 2011 році була у нотаріуса за ініціативи сестри ОСОБА_4 для «упорядкування» документів щодо складеного у 2005 році заповіту, як вона для себе розуміла, наміру дарувати належну їй частку квартири не мала. Дійсно і заповіт у 2005 році, і договір дарування у 2011 році стосується одного і того ж нерухомого майна, посвідчено одним і тим же державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, відтак, ОСОБА_3 могла неправильно сприйняти фактичні обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності яких можна було б вважати, що правочин дарування не був би вчинений.

Договір дарування опосередковує безоплатну передачу майна. З огляду на природу правочину дарування у ситуації ОСОБА_3, якій на момент вчинення правочину було 78 років, безоплатне відчуження належної частки квартири, що є єдиним житлом, сестрі ОСОБА_4, якій на момент вчинення правочину було 74 роки, за наявності єдиного сина ОСОБА_5 є помилковим. Має місце неправильне сприйняття ОСОБА_3 фактичних обставин як щодо її права власності на квартиру після вчинення правочину, так і щодо права на проживання в такій її та сина тощо. Неправильне сприйняття фактичних обставин вплинуло на волевиявлення ОСОБА_3, інакше правочин дарування не був би вчинений, оскільки такий за своєю правовою природою не породжував ніяких обовязків для ОСОБА_4 та не забезпечував житлом сина ОСОБА_5 як того фактично бажала ОСОБА_3 при складанні заповіту.

Відповідно до положень частини 1 статті 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

В пункті 12 договору дарування, нотаріально посвідченому між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зазначено, що «право власності у обдарованої на дарунок виникає з моменту прийняття дарунка. Прийняттям дарунка вважається одержання обдарованою примірника цього договору після його нотаріального посвідчення» (т.1 а.с.55).

Таким чином, з нотаріальним посвідченням договору дарування у ОСОБА_4 виникло право власності на частку квартири, передання квартири дарувальником обдарованому не обумовлювалось.

ОСОБА_3 уклала договір дарування внаслідок помилки щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, які цей правочин породжує, дана помилка має істотне значення. Оспорено правочин ОСОБА_3 як особою, яка діяла під впливом помилки, тому встановленню підлягає неправильне сприйняття саме ОСОБА_3 фактичних обставин та вплив таких на її волевиявлення. Оцінка зібраних у справі доказів приводить до висновку про вчинення ОСОБА_3 правочину дарування частки квартири під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обовязків сторін (правові висновки Верховного Суду України, вкладені в постанові від 16 березня 2016 року в справі №6-93цс16, в постанові від 21 жовтня 2015 року в справі №6-202цс15) (т.1 а.с.163-181).

Відповідно до правових наслідків правочину, який вчинено під впливом помилки, договір дарування 45/100 частки квартири №27 загальною площею 143,3 кв.м житловою площею 91,9 кв.м, розташованої в м. Одесі по вул. Артилерійській, 2/2, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений 16 червня 2011 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, зареєстрований в реєстрі за №6-912, підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України.

Визнання недійсним правочину, на підставі якого у ОСОБА_4 виникло право власності на 45/100 часток квартири, є підставою для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на 45/100 часток квартири АДРЕСА_2 та поновлення державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на 45/100 часток квартири АДРЕСА_1, належних їй згідно виданого 14 червня 1994 року за №8-3030 Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради свідоцтва про право власності на житло.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки виниклі правовідносини про визнання недійсним правочину не передбачають відшкодування моральної шкоди.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч.1 ст.261 ЦК України).

ОСОБА_3 зазначила, що у червні місяці 2016 року під час організації ОСМД виявила відсутність в квартирі документів на квартиру, а звернувшись до нотаріуса дізналася, що у 2011 році вона вчинила дії не по «упорядкуванню» раніше складеного у 2005 році заповіту, а по укладенню договору дарування квартири.

Доводи ОСОБА_3 про те, що про порушення свого права дізналася у 2016 році не спростовані. Документи на квартиру дійсно знаходяться у ОСОБА_4, проте, комунальні послуги продовжують надходити на імя ОСОБА_3, тобто жодні рахунки на квартиру не було переоформлено. ОСОБА_3 як проживала, так і проживає в квартирі, там же проживає її син ОСОБА_5 Між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вже декілька років не має ніяких стосунків, вони не спілкуються, не відвідують одна одну тощо.

Таким чином, обставини справи вказують на те, що про порушене право позивач дізналася у 2016 році, звернулася до суду за захистом порушеного права у липні 2016 року, відтак, підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні.

Судовий збір за подання позовної заяви, за подання апеляційної скарги, від сплати якого позивач ОСОБА_3 в силу інвалідності звільнена відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_4 до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в загальній сумі 1157,52 грн. (551,20 грн. + 606,32 грн. = 1157,52 грн.).

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2017 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи ОСОБА_5, Шостої одеської державної нотаріальної контори про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування 45/100 часток квартири №27, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Артилерійській в будинку №2/2 та складається в цілому з чотирьох житлових кімнат та приміщень житловою площею 91,9 кв.м загальною площею 143,3 кв.м, укладений між ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 16 червня 2011 року, зареєстрований в реєстрі за №6-912.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи ОСОБА_5, Шостої одеської державної нотаріальної контори про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в загальній сумі 1157 грн. 52 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

ОСОБА_2