Справа № 442/3920/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/5062/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Левика Я.А., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 червня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою № 26 в будинку № 13 на вул. Грушевського в м. Дрогобичі Львівської області.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням залишені без задоволення.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_5,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що позивач згідно рішення № 149 виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 23.06.1994 року є основним наймачем, зареєстрована та постійно проживає у спірній квартирі. До вказаного часу наймачем даного житла була її мати ОСОБА_7, яка померла 01 травня 1994 року. Дане житло складається з двох житлових кімнат площею 30,87 кв.м., кухні, санвузла та коридору. Також, у вказаній квартирі зареєстровані, однак не проживають з 2006 року відповідачі по даній справі. Просить суд врахувати, що після одруження у 1991-1992 році відповідачка ОСОБА_2 виселилась із спірної квартири у квартиру батьків свого чоловіка, які проживали поряд, де у них народилася дочка ОСОБА_8. У 1994 році після смерті ОСОБА_7, відповідач попросилась на деякий час пожити у квартирі в котрій вони проживали до 2006 року. У 2006 році ОСОБА_2 зі своєю родиною переїхала проживати на інше постійне місце проживання та по даний час відповідачі жодного дня у квратирі по вул. М. Грушевського, 13/26 в м. Дрогобичі не проживали і в дану квартиру за вищевказаною адресою для проживання не поверталися. Ними не виконувалось жодних обов»язків по утриманню квартири, зокрема, по сплаті комунальних послуг. Просить врахувати, що із сторони позивача жодних перешкод відповідачам у користуванні житлом не чинилось, квартиру вони залишили добровільно, спірна квартира для проживання їм не потрібна, з цього часу вони квартирою не користувалися та між ними не було жодних конфліктів з приводу користування квартирою. Дані обставини підтверджуються поясненнями, наданими ОСОБА_2, яка ствердила, що зі спірної квартири її сімя виселилась у 2006 році, забравши речі та залишивши ключі від квартири і з того часу в квартирі ніколи не проживали, не сплачували комунальних послуг. На даний момент вона з чоловіком проживає на квартирі по вул. Самбірській, яку винаймає, а її донька ОСОБА_6 проживає разом з чоловіком та дитиною у квартирі чоловіка по вул. Коновальця в м. Дрогобич. Крім того, з показів свідків наданих в судовому засіданні та з акту про відсутність (не проживання) за місцем реєстрації від 27 травня 2015 року, який був складений працівниками КП «ЖЕО» вбачається, що відповідачі з 2006 року по час обстеження у квартирі не проживають, їх особистих речей у квартирі не має. Вважає неправдивими твердження ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про те, що між нею та позивачем була домоленіеть про те, що відповідачі залишають за собою право на приватизацію квартири, а не на проживання та те, що їй невідомо коли поміняли двері у квартирі. Апелянт зазначає, що на спростування позовних вимог відповідачі не надали належних та допустимих доказів, які б свідчили про поважність причин непроживання у квартирі АДРЕСА_1 більше шести місяців, оскільки нею не чинилось жодних перешкод у користуванні квартирою, вони забрали всі свої речі з квартири з 2006 року і житло у спірній квартирі не потрібно та жодної участі в утриманні квартири більше десяти років не приймали. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до частини першої ст.3 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникали суперечності з приводу користування спірною квартирою, позивачкою чинилися перешкоди в доступі відповідачів до спірного житлового приміщення, ОСОБА_2 і ОСОБА_6 змушені були проживати по різних адресах у місті Дрогобичі, де тимчасово винаймали таке житло, як квартиранти, відповідачі тимчасово не проживали у цій квартирі з вини позивача, іншого постійного місця проживання та іншого постійного житла вони не мали, а тому ніколи не втрачали юридичного інтересу до квартири АДРЕСА_2, в якій ОСОБА_2 проживала ще з 1972 року згідно ордеру №87 від 04.02.1972 року та ОСОБА_6 з часу народження з 1992 року, відповідачі не проживали в квартирі зі збереженням місця реєстрації, у вказаній квартирі залишилася частина речей відповідачів, і з врахуванням наведеного суд дійшов до висновку, що відповідачі не проживали в спірному приміщенні з поважних причин, а тому підстави для визнання їх такими, що втратили право користування квартирою, відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно з ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Статтею 71 ЖК Української РСР врегульовано питання збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Згідно зі ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Пункт 1 постанови постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів.

Згідно з роз'ясненнями п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, член сім»ї наймача (колишній член), може бути визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням,з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі спільного рішення виконкому Дрогобицької міської ради депутатів трудящих і рішення адміністрації Долотного заводу від 03.02.1972 року за №60, виконкомом Дрогобицької міської ради депутатів трудящих батькові позивачки і відповідачки, ОСОБА_2, ОСОБА_9, сім»я якого складалася з 4 чоловік, видано ордер №87 від 04.02.1972 року на право зайняття двохкімнатної квартири АДРЕСА_3 (у подальшому вулиця ОСОБА_10) у м.Дрогобичі, Львівської області, загальною площею 30,87 м.кв, яким підтверджується право на вселення і проживання у цій квартирі ОСОБА_9 (наймач) та членів його сім»ї: ОСОБА_7 (дружини), ОСОБА_11та ОСОБА_12 (дочок).

У зв»язку із смертю 01.05.1994 року ОСОБА_7, відповідно до п. 1.35 рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради №149 від 23.06.1994 року «Про зміну договору найму житлового приміщення та бронювання житлової площі», ОСОБА_4 замість попередніх наймачів визнано наймачем житлових приміщень квартири №26 в житловому будинку №13 по вулиці М.Грушевського у м. Дрогобичі зі складом склад сім»ї п»ять чоловік, а саме, ОСОБА_5, її дочки ОСОБА_13 і ОСОБА_14, а також ОСОБА_2 і її дочка ОСОБА_6, з правом заключення (переоформлення) договору найму житлового приміщення і відкриття особового рахунку в будинковій управі №2.

Довідкою про склад сім'ї № 1651 від 19.05.2015р. підтверджується, що у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_15, ОСОБА_13 та ОСОБА_6.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі більше шести місяців не проживають у спірній квартирі №26 в житловому будинку №13 по вулиці М.Грушевського у м. Дрогобичі, факт не проживання більше шести місяців у спірній квартирі відповідачами не заперечувався.

Як вбачається з позовної заяви позивачка, обґрунтовуючи позовні вимоги, як на підставу для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, посилалася на ст. ст. 71, 72 ЖК України, виходячи з факту не проживання відповідачів понад шість місяців.

Статтями 71, 72 ЖК України передбачено можливість визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням лише у разі їх відсутності понад шість місяців і така відсутність має бути зумовлена неповажними причинами.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Відмовляючи у задоволенні прозову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не проживають у спірному житловому приміщенні з причин, які суд визнав поважними.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження доводів заяви позивачка надала суду акт від 27.05.2015 року про відсутність (непроживання) ОСОБА_2 та її доньки, ОСОБА_6, у спірній квартирі з 2006 року по день обстеження, факт непроживання підтвердили сусіди Гринь. Р.Є., ОСОБА_16

Даючи оцінку вищезгаданому акту суд першої інстанції вірно зазначив, що такий підтверджує лише факт відсутності і непроживання відповідачів понад встановлені строки, що ними і не заперечувалося в суді, такий не містить посилання на причини відсутності відповідачів понад встановлені строки, а відтак не є беззаперечним доказом підставності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні прозову, виходив з того, що відповідачі не мають іншого житла, проживають в квартирі, яку винаймають, а позивачкою, яка стверджувала про те, що відповідачі мають інше постійне житло, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у відповідачів іншого постійного житла, чим підтверджується висновок суду про те, що вони не втратили юридичного інтересу до квартири №26 в житловому будинку №13 по вулиці М.Грушевського у м. Дрогобич.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення взяв до уваги показання свідків, які підтвердили факт непроживання, разом з тим не повідомили суду причин непроживання та відсутності відповідачів у спірній квартирі понад встановлені строки.

Доводи відповідачів про те, що позивачка поміняла замки від вхідних дверей і не надала їм ключі від вхідних дверей, у зв»язку з чим у них не має вільного доступу до квартири, чим чинить їм перешкоди в користуванні спірною квартирою, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не спростовані позивачкою належними та допустимими доказами, а сам факт не проживання відповідачів у спірній квартирі, чого позивачка не заперечувала, свідчить про те, що відповідачі не мають вільного доступу до спірної квартири.

На думку колегії суддів сам по собі той факт, що відповідачі не зверталися до суду чи правоохоронних органів з вимогою про примусове вселення, не може підставою для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відсутність відповідачів у спірній квартирі була зумовлена поважними причинами, в тому числі і через неприязні стосунки з ОСОБА_5, які перешкоджали відповідачам проживати у спірній квартирі.

На думку колегії суддів непроживання ОСОБА_2, ОСОБА_6 у квартирі №26 в житловому будинку №13 по вулиці М.Грушевського у м. Дрогобич, їх проживання в іншому місці, є вимушеним, через неприязні відносини, які склалися між ними та позивачкою, яка, помінявши замки від вхідних дверей, продовжує чинити перешкоди відповідачам, які не мають ключів від квартири, у користуванні квартирою та у вільному доступі до спірної квартири, що унеможливлює проживання відповідачів у спірному жилому приміщенні.

З»ясувавши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, з»ясувавши дійсні причини залишення відповідачами спірної квартири, з»ясувавши причини відсутності відповідачів у спірній квартирі понад встановлені строки, встановивши їх поважність, те, що відповідачі не втратили інтересу до спірної квартири, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_5

Суд першої інстанції зробив правильний висновок, що доводи позивачки про відсутність відповідачів у спірному житлі понад шість місяців без поважних причин не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому відсутні, передбачені ст. 71 ЖК України, підстави для задоволення позову ОСОБА_5

Суд першої інстанції з дотриманням вимог матеріального і процесуального закону правильно визначив характер спірних правовідносин, з врахуванням перевірених у суді доказів у справі встановив поважні причини, з яких відповідачі з 2006 року не проживають у спірній квартирі АДРЕСА_2, прийняв законне та обгрунтоване рішення про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування спірним жилим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Левик Я.А.

ОСОБА_17