АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний № 758/2152/17-ц Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Панченка М.М.,

суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання правочину недійсним в частині, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», в якому просила визнати недійсним договір факторингу №2 від 13.02.2012 року, укладений між відповідачами, в частині передачі фактору права вимоги за кредитним договором №00 від 14.12.2006 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк»(правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що 14.12.2006 року між нею та АКІБ «Укрсиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту № 000. З метою забезпечення своїх зобов'язань перед Банком позивач передала в іпотеку будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1. 13 лютого 2012 року між ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу, відповідно до якогоклієнтом(Банком)відступлено фактору(ТОВ «Кей-Колект»)право вимоги за указаним вище кредитним договором. Позивач вважає, що спірний договір порушує її права тапідлягає визнанню недійсним, оскільки не спрямовиний на реальне настання правових наслідків обумовлених правочином, справжня мета якого надання колекторських послуг. Крім того, на думку позивача, до ТОВ «Кей-Колект» не може перейти право вимоги по укладеному між позивачем та банком договору, який є валютним, оскільки факторне має ліцензії на здійснення валютних операцій. Вважає також порушеними свої права, як споживача банківських послуг, оскільки має місце нечесна підприємницька практика з боку ТОВ «Кей-Колект», а оспорюваний договір суперечить принципу добросовісності.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року у задоволенні указаного позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі представник позивача просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та не врахування тієї обставини, що у фактора немає права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб'єкта господарювання.

Також представник позивача вважає помилковим висновок суду про відсутність необхідності ТОВ «Кей-Кодект» на отримання генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій при придбанні права вимоги за кредитними договорами, укладеними у іноземній валюті.

Крім того, послався на те, що спірні договори укладені з порушенням вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а так як іпотека тісно пов'язана і має похідний характер від основного зобов'язання, тому визнання недійсним відступлення права вимоги за основним зобов'язанням з зазначених підстав, тягне за собою недійсність й відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., пояснення осіб, що з'явились до суду, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 14 грудня 2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту № 000.

Відповідно до п. 1.1. даного договору Банк надав позивачу кредит в іноземній валюті у розмірі 74 500 дол. США.

14 грудня 2006 року, з метою належного виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту від 14.12.2006 р., між відповідачем та позивачем був укладений договір іпотеки. За умовами вказаного договору позивачпередала в іпотеку Банку нерухоме майно.

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №2, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» передав ТОВ «Кей-Колект» права вимоги за кредитним договором № 000 від 14.12.2006 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, виходив з того, що позивачем не доведено факт існування обставин, які є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України).

Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (стаття 1079 ЦК України). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа ‒ підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», редакція якого діяла на момент укладення спірного договору факторингу, факторинг належить до фінансових послуг, а ч. 1 ст. 5 Закону передбачено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами.

Щоб здійснювати факторингові операції, фінансова установа має значитися в Реєстрі фінансових установ, а в додатку до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи у видах фінансових послуг, які фінансова компанія має право здійснювати без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства, має бути зазначений факторинг.

Згідно наданого Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи /а.с. 85-86/, ТОВ «Кей-Колект» зареєстровано як фінансова установа 8 грудня 2011 року, а у додатку до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи зазначено, що товариство має право здійснювати фінансові послуги - факторинг без отримання ліцензії.

Доводи апеляційної скарги про те, що у фактора немає права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб'єкта господарювання, що було передбачено п. 1 розпорядження № 231 від 3 квітня 2009 року Нацкомфінпослуг, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», редакція якого діяла на момент укладення спірного договору факторингу, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Разом з цим, ні нормами ЦК України, ні нормами вказаного закону не обмежено можливості укладення договорів факторингу по відношенню до боржників - фізичних осіб.

Крім того, відповідно до п. 7 ст. 28 вказаного Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції встановлює обмеження на суміщення надання певних видів фінансових послуг і не має права забороняти чи обмежувати надання передбачених законами фінансових послуг.

Враховуючи пріоритетність закону над підзаконним актом, колегія суддів вважає, що ТОВ «Кей-Колект» мало право на укладання договору факторингу по відношенню до боржників-фізичних осіб.

Крім того, слід зазначити, що розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № 352 від 06.02.2014 внесені зміни до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231, якими виключено пункт 1, що встановлював сукупність операцій з фінансовими активами, які відносяться до фінансової послуги факторингу, зокрема, і в частині визначення боржниками лише суб'єктів господарювання.

Необґрунтованими вважає колегія суддів посилання у апеляційній скарзі на те, що для укладення спірного договору факторингу ТОВ «Кей-Колект» повинно було мати генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, так як набуло право вимоги за кредитними договорами, грошові кошти за якими були видані у іноземній валюті.

Частиною 3 ст. 533 ЦК України визначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно пунктів 1 та 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку наздійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Таким чином, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Разом з тим, позивачем не було надано суду доказів, що ТОВ «Кей-Колект» здійснює валютні операції та вимагає від позивача повернення кредитної заборгованості саме у доларах США.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, зазначення у кредитному договорі надання кредитних коштів у іноземній валюті та набуття фактором права вимоги за таким кредитним договором не зобов'язує його отримувати ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, так як сам фактор не видає кредитні кошти, а набуває право вимоги сплати заборгованості у гривні за курсом відповідної валюти.

Твердження у апеляційній скарзі про те, що ТОВ «Кей-Колект» не є банківською установою, тому не має законних підстав мати права та обов'язки кредитора за кредитним договором, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки фактор на підставі договору факторингу набув право вимоги заборгованості за кредитним договором, проте, не набув будь-яких обов'язків по відношенню до боржника, а тому не може надавати боржнику будь-яких банківських послуг.

Посилання скаржника на те, що оспорюваний правочин є удаваним, оскільки сторони на меті мали на увазі договір про надання колекторських послуг, є припущенням, оскільки в ході розгляду справи об'єктивно встановлено, що унаслідок укладення оспорюваного договору між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» виникли реальні права та обов'язки, які характерні для договору факторингу.

З огляду на викладене вище, колегія дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції ухвалено на повно з'ясованих обставинах з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, відхилити, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: