У х в а л а

іменем україни

01 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоСитнік О.М.,
суддів:Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: державний нотаріус Другої Київської державної нотаріальної контори Гулевич Д.С., Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_11, Бюро технічної інвентаризації м. Києва, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та переведення прав та обов'язків покупця, за касаційною скаргою ОСОБА_12, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_13, на рішення апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2010 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 05 листопада 1999 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ОСОБА_9, який діяв від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_14 та ОСОБА_15, та перевести на нього права та обов'язки покупця за цим договором.

Позовні вимоги мотивував тим, що він мав намір придбати зазначену квартиру для своєї доньки ОСОБА_7, при цьому, маючи попередні домовленості з продавцями ОСОБА_8, ОСОБА_9, він узгодив приблизну дату укладення договору купівлі-продажу квартири на 05 листопада 1999 року, однак в силу певних обставин не зміг особисто бути присутнім в день підписання договору, а тому договір купівлі-продажу був підписаний ОСОБА_7

Посилаючись на те, що вказана квартира була придбана за його особисті кошти, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2010 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 05 листопада 1999 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ОСОБА_9, який діяв від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_14 та ОСОБА_15, в частині покупця - ОСОБА_7

Переведено на ОСОБА_6 права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу від 05 листопада 1999 року.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_12, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_13, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно додоговору купівлі-продажу від 05 листопада 1999 року ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_8 та ОСОБА_9, який діяв від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_14 та ОСОБА_15,квартиру АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції, дійшов висновку, що позивач дійсно мав намір купити спірну квартиру, що підтверджується письмовими поясненнями сторін у справі та свідків.

17 липня 2010 року ОСОБА_16 придбала у ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_16, усвою чергу, 25 лютого 2011 року продала вказану квартиру за договором купівлі-продажу ОСОБА_12, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2013 року, описку в якому виправлено ухвалою цього ж суду від 13 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2013 року, позов задоволено: визнано квартиру АДРЕСА_1спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_7; визнано право власності на 1/2 частини вказаної квартири за кожною із сторін; визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_17, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за № 976; витребувано 1/2 частини вказаної квартири від добросовісного набувача за договором купівлі-продажу від 25 лютого 2011 року ОСОБА_18, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_19; вселено ОСОБА_7 у вказану квартиру; зобов'язано ОСОБА_18 не чинити перешкод ОСОБА_7 у здійсненні права користування, володіння та розпорядження вказаною квартирою.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_18, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_19, відхилила, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2013 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2013 року залишила без змін.

На рішення суду першої інстанції подав апеляційну скаргу ОСОБА_7, мотивуючи свої вимоги тим, що під час укладення договору купівлі-продажу від 05 листопада 1999 року покупець ОСОБА_7 перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України позивач формулює позовні вимоги і зобов'язаний зазначити належний склад відповідачів у позові, а суд згідно вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України − уточнити склад осіб, які беруть участь у справі. При цьому захист прав одних осіб за рахунок порушення прав інших осіб призведе до порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

Проте, в порушення вимог статей 10, 33 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а саме: про залучення до участі у справі усіх осіб, права та законні інтереси яких зачіпаються, оскільки при розгляді справи не було враховано, що при купівлі квартири ОСОБА_7 перебувала у шлюбі, що стосується і прав її чоловіка ОСОБА_7 Також вказана справа безпосередньо стосується прав і обов'язків ОСОБА_17 та ОСОБА_12, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_13 Для зазначених осіб обставини, встановлені при розгляді цієї справи можуть бути преюдиційними при розгляді інших спорів щодо вказаної квартири.

Таким чином, суд першої інстанції всупереч вимогам ст. ст. 212− 214 ЦПК України не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належним чином не визначив суб'єктний склад сторін спору, а тому дійшов передчасного висновку у справі.

Оскільки заміна неналежного відповідача або залучення іншої особи в якості співвідповідача передбачає розгляд справи спочатку на стадії розгляду справи судом першої інстанції, та з урахуванням того, що на стадії апеляційного розгляду справи правила щодо заміни відповідача або залучення співвідповідача не можуть бути застосовані, то оскаржуване рішення апеляційного суду та рішення місцевого суду згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. ч. 3 ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_12, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_13, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2012 року та рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2010 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак