справа № 156/1040/16-ц
Номер провадження: 2/156/50/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2017 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі : головуючого судді Нєвєрова І.М.

за участю секретаря Салатюк Г.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Іваничівської селищної ради Іваничівського району Волинської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, про визнання права власності на нерухоме майно, що перебуває у спільній сумісній власності та скасування державної реєстрації про право власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

09 грудня 2016 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Іваничівська селищна рада Іваничівського району Волинської області про визнання права власності на нерухоме майно, що перебуває у спільній сумісній власності та скасування державної реєстрації про право власності на нерухоме майно. Свій позов мотивує тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі із 06 лютого 1982 року. 10 березня 1998 року шлюб між ними було розірвано. Проте, розірвання шлюбу відбулось лише формально, оскільки до 2002 року вони продовжували однією сімєю та вести спільне господарство, а до 2006 року продовжували проживати в одному будинку. Починаючи із 1983 року по 1989 рік Позивач та Відповідач спільними зусиллями та за спільні кошти будували житловий будинок разом із господарськими та побутовими спорудами. У 1985 року будівництво будинку та прибудинкових споруд було повністю завершене, будинок введений в експлуатацію, отримано всі необхідні документи, а також заключні договори із обслуговуючими організаціями. Також будинок був повністю вмебльований та обладнаний побутовою технікою за рахунок спільних коштів подружжя. З 2002 року Позивач остаточно припинила ведення спільного господарства з Відповідачем та була змушена виїздити за кордон на заробітки. У 2006 році Позивач остаточно вимушено покинула дім. Оскільки спільне проживання із Відповідачем виявилось неможливим. Вирішити дане питання мирним шляхом та поділити спільно нажите майно подружжя у поза судовому порядку не має можливості.

В ході підготовки справи до розгляду представник позивача змінила предмет позову, і з урахуванням уточнених позовних вимог просить: визнати за ОСОБА_1 право власності на ? житлового будинку № 8, що знаходиться по вул. Лесі Українки в смт. Іваничі, Волинської області; визнати за ОСОБА_1 право власності на ? допоміжних та господарських споруд, що знаходяться по вул. Лесі Українки, 8 в смт. Іваничі; визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину земельної ділянки, яка розташована по вул. Лесі Українки, буд. 8, в смт. Іваничі, Волинської області; скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок № 8, що знаходиться по вул. Лесі Українки в смт. Іваничі, Волинської області. Також представник позивача просить стягнути з Відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати по справі.

За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 14.03.2017 року залучено у якості співвідповідача Іваничівську селищну раду Волинської області та, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5

Позивач в судовому засіданні позов підтримала з вищенаведених підстав та додатково пояснила, що після розірвання шлюбу вона неодноразово просила ОСОБА_4 про поділ будинку та іншого спільно нажитого ними майна. Однак, той постійно відмовлявся добровільно врегулювати спір.

Представник позивача підтримавши позовні вимоги просить визнати за ОСОБА_1 право власності на ? житлового будинку № 8, що знаходиться по вул. Лесі Українки в смт. Іваничі, Волинської області; визнати за ОСОБА_1 право власності на ? допоміжних та господарських споруд, що знаходяться по вул. Лесі Українки, 8 в смт. Іваничі; визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину земельної ділянки, яка розташована по вул. Лесі Українки, буд. 8, в смт. Іваничі, Волинської області; скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок № 8, що знаходиться по вул. Лесі Українки в смт. Іваничі, Волинської області.

Представник відповідача позов не визнав повністю. Пояснив, що житловий будинок не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, оскільки право власності на будинок виникло у ОСОБА_4 лише момент здійснення державної реєстрації такого права. Земельна ділянка надавалась конкретно ОСОБА_4 в межах норм безоплатної приватизації, визначених п. в) ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України. Окрім того, із дати прийняття судового рішення про розірвання шлюбу почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій (рухомого та якщо таке було нерухомого майна). В даному випадку Позивачем було пропущено строки позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. Просить застосування строки позовної давності та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.02.1982 року. Будівництво за адресою: вул. Лесі Українки, 8 в смт. Іваничі сторони розпочали у 1983 році. Перебуваючи у шлюбі, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вселилися та проживали у будинку до розлучення, після якого Позивач там проживала періодично, що підтверджується показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами.

Так, відповідно до довідки Нововолинського відділення ПАТ «Волиньгаз» житловий будинок, який розташований в смт. Іваничі по вул. Лесі Українки, 8 був газифікований і зданий в експлуатацію 31.10.1989 року (а.с.124-131).

10 березня 1998 року шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-ЕГ № 043354, видане 04.08.2016 року Іваничівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області (а.с.12).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 67039762 від 31.08.2016 року 08 лютого 2007 року Іваничівською селищною радою, на підставі рішення № 95 від 28.07.2006 року, ОСОБА_4 01.08.2006 року видано свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок (а.с.13, 42).

Як вбачається із Свідоцтва про право власності на обєкт нерухомого майна від 01.08.2006 року, виданого на підставі рішення виконкому Іваничівської селищної ради № 95 від 28.07.2006 року, житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в смт. Іваничі по вул. Лесі Українки, 8, належить ОСОБА_4 на праві приватної власності (а.с.141).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13506159 від 08.02.2007 року право власності на будинок, який розташований в смт. Іваничі по вул. Лесі Українки, 8 зареєстровано під реєстраційним № 17773545 в книзі 10, № запису 1189. Підстава виникнення у ОСОБА_4 права власності на вищевказаний житловий будинок свідоцтво про право власності від 01.08.2006 року, форма власності приватна, частка 1/1 (а.с.142).

Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України моментом виникнення у особи права власності на житловий будинок, як обєкт нерухомого майна є момент здійснення державної реєстрації такого права. Так, письмовими доказами належно підтверджено, що державну реєстрацію спірного житлового будинку ОСОБА_4 здійснив у 2007 році, а, отже, саме в той момент у нього і виникло право власності на нерухоме майно. За змістом ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Позивачем визнається той факт, що з 2002 року вона остаточно припинила ведення спільного господарства із Відповідачем та виїхала за кордон на заробітки. Таким чином, суд прийшов до висновку що спірний житловий будинок та господарські будівлі і споруди не являються обєктом спільної сумісної власності подружжя, так, як нерухоме майно було набуте ОСОБА_4 після розірвання шлюбу, ОСОБА_1 у будинку не проживала. У звязку із вищенаведеним, у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на ? житлового будинку та ? допоміжних і господарських споруд, що знаходиться по вул. Лесі Українки, 8 в смт. Іваничі, Волинської області слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину земельної ділянки, яка розташована по вул. Лесі Українки, буд. 8, в смт. Іваничі, Волинської області, суд дійшов до наступних висновків. Згідно рішення Іваничівської селищної ради Іваничівського району Волинської області № 12/25 від 24.03.2017 року ОСОБА_4 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з земель житлової і громадської забудови селищної ради не наданих у власність та постійне користування розташованих в смт. Іваничі по вул. Л. Українки. 8 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,08 га. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-017 від 31.07.2017 року державна реєстрація земельної ділянки, кадастровий номер :00:016:0168 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) проведена 31.07.2017 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с.143-145). Відповідно до ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, передбачених цим Кодексом, проводиться лише один раз по кожному виду використання. Відповідно до п. в) с. 3 ст. 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Приватизація є спеціальним способом набуття майна у власність та не передбачає оплати. В процесі приватизації громадянин використовує своє особисте майнове право, тому суд прийшов до висновку що спірна земельна ділянка не являється обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона не була придбана сторонами у шлюбі, а була надана у власність ОСОБА_4 безоплатно. Отже, земельна ділянка, право власності на яку набуто шляхом приватизації, є особистою приватною власністю того з подружжя, кому вона безоплатно передана у власність, та не є спільною сумісною власністю подружжя. Тому, спірна земельна ділянка поділу не підлягає, а отже, у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на ? частину земельної ділянки, яка розташована по вул. Лесі Українки, буд. 8, в смт. Іваничі, Волинської області слід відмовити.

На підставі вищенаведеного, у решті позовних вимог також слід відмовити.

Окрім того, представником відповідача заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності. Згідно ст. 256 ЦК України це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 УК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено Позивачем, після розірвання шлюбу у неї з Відповідачем виник конфлікт з приводу поділу майна. Вона неодноразово приїжджала та зверталася до Відповідача з проханням про добровільний поділ будинку та іншого спільно нажитого ними майна. Однак, той постійно та категорично відмовлявся. Отже, суд вважає, що ОСОБА_1 було відомо про порушення її права ще тоді, коли ОСОБА_4 вперше відмовився будь-яким чином проводити поділ майна - після розірвання шлюбу, тобто ще у 1998 році. З відповідним позовом до суду вона звернулася лише 09.12.2016 року, тобто через 18 років. Доводи представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про те, що Позивач довідалася про порушення її права лише у 2016 році, коли отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є безпідставними. Доказів на підтвердження поважності причин пропуску строків позовної давності позивачем та Представником позивача суду не надано і в судовому засіданні не встановлено. За таких обставин, на думку суду, існують всі обставини для застосування до позовних вимог строку позовної давності.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому вимога відповідача про відшкодування відповідачем судових витрат підлягає до задоволення, оскільки підтверджується відповідним договором про надання правової допомоги (а.с.77-81), додатковою угодою до договору про надання правової допомоги (а.с.133), довідкою від 30.0.2017 року про здійснення платежу, (а.с.134), квитанцією (а.с.135), актом прийому-передач наданих послуг (а.с.136), розрахунком розміру винагороди (а.с.137). У звязку із вищенаведеним, з Відповідача на користь Позивача також необхідно стягнути судовий збір в розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 15,16, 328, 331, 368, 372, 373, 374, 375, 377, 368 ЦК України, ст. 21, 36, 57, 60, 61, 68, 72 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Іваничівської селищної ради Іваничівського району Волинської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, про визнання права власності на нерухоме майно, що перебуває у спільній сумісній власності та скасування державної реєстрації про право власності на нерухоме майно відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 5 000 грн. 00 коп. судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Волинської області через Іваничівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І. М. Нєвєров