Придніпровський районний суд м.Черкаси
УХВАЛА

Іменем України

Номер провадження 4-с/711/70/17

Справа № 2-2153/10

11 липня 2017 року

Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі

головуючий суддя: Дунаєв С.О.

при секретарі: Нарадько Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції в Черкаській області, заінтересовані особи: акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

ВСТАНОВИВ:

Заявниця ОСОБА_1, звернулася до суду зі скаргою, в якій просила зняти арешт накладений на її майно в рамках виконавчого провадження №28583664 за виконавчим листом №2-2153 від 12.07.2010р. виданого Придніпровським районним судом м. Черкаси на виконання рішення суду від 30.06.2010р., яким з неї, солідарно з іншими боржниками, стягнуто на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» борг в сумі 250707,37грн.

В обґрунтування скарги зазначено, що на виконанні у Центральному ВДВС перебував виконавчий лист №2-2153 про стягнення солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості по поверненню кредиту №2119-ЧД від 04.07.2008р. в розмірі 250707,37грн ВП №28583664 (відносно боржника ОСОБА_1Г.).

Постановою держвиконавця від 01.09.2011р. за заявою стягувача було накладено арешт на все майно ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення 250707,37грн.

Виконавче провадження №28583664 завершене 28.08.2014р. на підставі п.1 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Натомість державним виконавцем не знятий арешт, накладений на майно ОСОБА_1.

28.04.2017р. заявниця звернулась до держвиконавця з заявою, в якій просила скасувати арешт, накладений на її майно в межах ВП №28583664.

Листом від 19.05.2017р. за підписом начальника Центрального ВДВС м. Черкаси, який заявниця отримала 01.06.2017р., ОСОБА_1 було відмовлено у знятті арешту з її майна оскільки нею не сплачені виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

Не погоджуючись з діями державного виконавця заявниця звернулась до суду з зазначеною скаргою

В судове засідання особи, які беруть участь у справі, не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, проте надали заяви, в яких просили провести судове засідання без їх участі.

Представник заявниці ОСОБА_4 у своїй заяві від 10.07.2017р. зазначив, що підтримує вимоги скарги та просив їх задовольнити.

Представник Центрального ВДВС м. Черкаси у своєму клопотанні від 07.07.2017р. зазначив, що заперечує проти задоволення скарги. В обґрунтування заперечень зазначив, що до теперішнього часу виконавчий збір та витрати виконавчого провадження по ВП №28583664 не відшкодовані боржником ОСОБА_1, а тому підстави для зняття арешту з її майна відсутні.

Дослідивши матеріали скарги та матеріали судової справи, рішення якої є об'єктом примусового виконання, суд дійшов наступних висновків.

Спірні правовідносини виникли між сторонами 28.08.2014р., тобто з момент повернення виконавчого листа стягувачу, а тому регулюються нормами Закону України «Про виконавче провадження»

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і являє собою сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів.

Статтею 57 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Такою постановою може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети.

Таким чином, ч.3 ст.57 ЗУ «Про виконавче провадження» надає державному виконавцю право накладати арешт у розмірі суми стягнення на все майно боржника. Разом з тим, суд зауважує, що зміст зазначеної норми закону необхідно тлумачити в сукупності з іншими нормами, які регулюють провадження з виконання судових рішень, і в контексті загальних засад судочинства та діяльності субєктів владних повноважень.

Одними з принципів діяльності субєктів владних повноважень у правовій державі, якою є Україна відповідно до ст.1 Конституції України, є добросовісність, розсудливість і пропорційність. Принцип пропорційності включає в себе, зокрема, дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) субєкту владних повноважень.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Частиною 7 ст.319 Цивільного кодексу України передбачено, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч.1 ст.57 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника накладається задля забезпечення реального виконання рішення. З аналізу вищенаведених норм вбачається, що арешт на майно боржника накладається з урахуванням принципу співмірності вартості майна з сумою, що підлягає стягненню.

Як встановлено судом арешт на майно ОСОБА_1 накладений в межах суми стягнення по ВП №28583664, а саме в межах суми 250707,37грн. При цьому арешт накладався за заявою стягувача, що вбачається зі змісту постанови держвиконавця від 01.09.2011р.. Разом з тим, виконавчий лист 28.08.2014р. було повернуто стягувачу без виконання на підставі п.1 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження». До того ж відповідно до листа АТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 07.05.2014р. заборгованість за кредитним договором №2119-ЧД від 04.07.2008р. відсутня (погашена), а тому стягувач не має ніяких претензій, повязаних з даним договором.

Таким чином, починаючи з 28.08.2014р. судове рішення не перебуває на примусовому виконанні, а відтак відсутні підстави для збереження арешту, накладеного в якості забезпечення виконання такого рішення.

Натомість варто звернути увагу, що ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції станом на 28.08.2014р. дійсно не передбачав обовязку державного виконавця зняти арешт з майна боржника у випадку повернення виконавчого листа стягувачу за його заявою, оскільки в такому випадку примусове виконання рішення суду не є закінченим. Зазначене обумовлюється тим, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених статтею 47 ЗУ «Про виконавче провадження», не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 22 цього Закону (ч.ч.1, 5). При наступних пред'явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні (ч.3 ст.28 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Таким чином, в контексті положень ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження», повернення виконавчого листа з підстав, передбачених ст.47 цього Закону, не є завершенням виконавчого провадження, оскільки передбачає можливість повторного предявлення виконавчого листа до виконання, а тому не є безумовною підставою для зняття арешту з майно боржника.

Натомість системний аналіз змісту положень ст.ст.22, 28, 47, 57 ЗУ «Про виконавче провадження» свідчить, що збереження арешту можливе за умови досягнення мети за якою він накладався і можливий задля забезпечення стягнення виконавчого збору.

Разом з тим, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності, що передбачає самостійне обстоювання особами, які беруть участь у справі, своїх позицій та зобовязує їх надати суду докази на підтвердження обґрунтованості своїх доводів (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України). Всупереч зазначених положень закону державним виконавцем не надано суду доказів на підтвердження того, що ним у відповідності до положень ст.28 ЗУ «Про виконавче провадження» виносилась постанова про стягнення виконавчого збору. Не надано суду доказів і розміру виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, а також вчинення держвиконавцем заходів, направлених на забезпечення стягнення таких витрат.

Аналіз змісту постанови держвиконавця від 01.09.2011р. про накладення арешту свідчить, що арешт на майно накладався виключно в межах суми стягнення визначеної рішенням суду 250707,37грн, а не для забезпечення стягнення витрат виконавчого провадження.

Таким чином, з огляду на те, що арешт на майно ОСОБА_1 накладався для забезпечення виконання рішення суду в межах суми стягнення, визначеної цим рішенням, виконання якого фактично не здійснюється, то підстав для збереження такого арешту на теперішній час немає.

Отже доводи державного виконавця щодо необхідності збереження арешту задля забезпечення стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження є необґрунтованими, оскільки в межах ВП №28583664 не вчинялось заходів задля забезпечення стягнення таких витрат в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.5 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження» у всіх випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Згідно ч.2 ст.387 ЦПК у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.387 Цивільно-процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Зняти арешт з майна ОСОБА_1, що накладений постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції від 01.09.2011р. в рамках виконавчого провадження №28583664.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з моменту отримання копії ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_5