Справа № 199/2779/17
(2/199/1666/17)
РІШЕННЯ
Іменем України

24.10.2017 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В.,
при секретарі Куземі О.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся в суд з даним позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень. В обґрунтування позову зазначив, що він проходив військову службу у Збройних Силах СРСР з 17 квітня 1985 року по 07 травня 1987 року. В період з 14 серпня 1985 року по 07 травня 1987 року приймав участь у бойових діях у Республіці Афганістан. Під час виконання свого військового обов`язку на території Афганістану, ним було отримано осколкове поранення голови, верхніх та ніжніх кінцівок. На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців було встановлено, що отримані ним поранення (контузія), пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
У 2013 році позивачу було первинно встановлено 3 групу інвалідності за загальним захворюванням. Але у зв`язку із погршенням здоров`я вже 31 березня 2016 році встановлено 2 групу інвалідності, причиною якої є поранення, контузія, пов`язана з участю у бойових діях та перебуванні на території іншої держави. Окрім того, позивачу було встановлено обмеження щодо характеру та умов праці: протипоказана робота пов`язана зі значними фізичними та нервово-психічними навантаженнями. Рекомендовано лікування у невропатолога, психіатра, стаціонарне лікування у 16-ому відділенні ОКПБ, ендокринолога, терапевта, санатрон-курортне лікування. Після звільнення з військової служби позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні.
У зв`язку з інвалідністю позивач відчуває глибокі моральні переживання та страждання, що зумовлені ушкодженням його здоров`я. Звичні життєві зв`язки позивача порушені, адже, він вимушений багато часу витрачати на амбулаторне та стаціонарне лікування. Негативні наслідки травми (контузії) та пов`язаних з ним захворювань позивач буде відчувати усе своє подальше життя.
Позивач постійно відчуває душевний дискомфорт, оскільки не може у звичному для нього режимі спілкуватися з родиною та друзями, він вимушений займатися реабілітацією тоді як бажав би приділяти свій час близьким людям, як наслідок, рівень взаєморозуміння між членами його сім`ї значно знизився.
Через свою інвалідність позивач вже не може вести активне громадське життя, підтримувати бажаний рівень стосунків з оточуючими і забезпечувати себе та свою сім`ю матеріальними та нематеріальними благами на гідному рівні.
Враховуючи зазначене, позивач оцінює моральну шкоду, що йому спричинено, у розмірі 100 000,00 грн. та вважає зазначену суму справедливою та адекватною глибині його душевних страждань, та просить суд стягнути її з відповідача на його користь.
Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, оскільки не встановлена вина саме відповідача у заподіянні шкоди. Крім того посилався на той факт, що після розпаду СРСР держава Україна, як правонаступник, взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення військовослужбовців пільгами та соціальним захистом, а моральна шкода до таких гарантій не відноситься .
Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах СРСР з 17 квітня 1985 року по 07 травня 1987 року, що підтверджується військовим квитоком серії НОМЕР_1 . В період з 14 серпня 1985 року по 07 травня 1987 року приймав участь у бойових діях у Республіці Афганістан, про що свідчить видана йому довідка ІНФОРМАЦІЯ_1 від 12.04.2017 р. № 5/204.
Під час виконання свого військового обов`язку на території Афганістану, позивач отримав множинне осколкове поранення голови, верхніх та ніжніх кінцівок.
На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців, протокол № 2330 від 23.11.2012 року, було встановлено, що отримані позивачем поранення (контузія), пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
У 2013 році позивачу було первинно встановлено 3 групу інвалідності за загальним захворюванням що підтверджується довідкою МСЕК №0045188 від 20.05.2013 року. Але у зв`язку із погршенням здоров`я вже 31 березня 2016 році встановлено 2 групу інвалідності що підтверджується довідкою МСЕК 12ААА №430376 від 18.04.2016 року., причиною якої є поранення, контузія, пов`язана з участю у бойових діях та перебуванні на території іншої держави. Окрім того, позивачу було встановлено обмеження щодо характеру та умов праці: протипоказана робота пов`язана зі значними фізичними та нервово-психічними навантаженнями. Рекомендовано лікування у невропатолога, психіатра, стаціонарне лікування у 16-ому відділенні ОКПБ, ендокринолога, терапевта, санатрон-курортне лікування. Після звільнення з військової служби позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні.
Відповідно до ст..23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації,так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Позивачем у порушення вищевказаних положень закону не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, чи наявний причинний зв`язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні. Сам факт отримання поранення під час проходження військової служби не є доказом протиправних дій, бездіяльності або рішень осіб, відповідальність за які несе держава Україна в особі Міністерства оборони України.
Крім того, 15 квітня 1994 року державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав укладена Угода про взаємне визнання пільг і гарантій для учасників та інвалідів Великої Вітчизняної війни, учасників бойових дій на території інших держав, сімей загиблих військовослужбовців. Укладення цієї Угоди викликане необхідністю міжнародного правового врегулювання питань соціального захисту учасників і інвалідів Великої Вітчизняної війни, членів сімей загиблих військовослужбовців та прирівняних до них осіб, збереження за ними встановлених пільг і гарантій незалежно від місця проживання. Даною угодою також передбачено ряд пільг для учасників бойових дій, які брали участь у бойових діях на території іншої держави, в тому числі і на території Афганістану.Також відповідно до ст.5 Угоди фінансування витрат, пов`язаних з наданням пільг і гарантій категоріям осіб, що зазначені у статті 1 цієї Угоди, здійснюється Сторонами згідно з їх національним законодавством.
На позивача, як на учасника бойових дій, який брав участь у бойових діях на території іншої держави, розповсюджується Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яким передбачено захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.
З урахуванням вищевикладеного, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за доцільне судові витрати віднести за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 11, 60, 77,84,88 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 23, 1167 ЦК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У позовних вимогах ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.
Судові витрати віднести за рахунок держави.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя: