АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/8804/2017 Головуючий у 1-й інстанції: Коробенко С.В.
справа №760/5206/16-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого-судді Поліщук Н.В.

суддів Вербової І.М.І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Амборської Д.І.

представника позивача Олейнік Н.О.

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», поданою представником Сокуренком Євгеном Сергійовичем, на рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 19 червня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,-

УСТАНОВИЛА:

21 березня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_6 1 694 160,80 грн. заборгованості за Кредитним договором №K3R0AK04074109 від 20 лютого 2006 року.

Вимоги обґрунтовує тим, що 20 лютого 2006 року між сторонами укладено Кредитний договір №K3R0AK04074109, відповідно до умов якого позичальнику надані кредитні кошти у сумі 236507,29 грн. на строк до 20 лютого 2013 року, за користування якими він зобов»язався сплатити проценти у розмірі 1,23% на місяць (14,76% річних).

Проте, своїх зобов»язань позичальник належним чином не виконав, у зв»язку із чим станом на 09 березня 2016 року його зобов»язання перед банком складають суму 1 694 160,80 грн., що включає:

- 169533,77 грн. заборгованості за кредитом;

- 363374,72 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом;

- 22412,70 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом;

- 1 138 839,61 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов»язань за договором.

РішеннямСолом»янського районного суду м.Києва від 19 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ПАТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на помилковість висновків суду про пропуск банком строків позовної давності.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 20 лютого 2006 року між сторонами укладено Кредитний договір № K3R0AK04074109, відповідно до якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти, шляхом перерахування на відкритий у КАЛІОН БАНК УКРАЇНА поточний рахунок №7000 ПП «Тойота-Україна», на строк до 20 лютого 2013 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 166021,83 грн. на купівлю автомобіля, а також кошти у розмірі 70485,46 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 Кредитного договору №K3R0AK04074109 від 20 лютого 2006 року, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,23% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (14,76% річних) і винагороду за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,25% від суми виданого кредиту.

Згідно з п.3.2 кредитного договору, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених договором, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 3,17% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за Кредитом (38,04% річних).

Відповідно до п.4.1 при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого пп. 2.2.2, 2.2.3 зазначеного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки.

Пунктом 2.3.1 договору передбачене право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у випадку зміни кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долару США до гривні більше ніж на 10%, зміни облікової ставки НБУ, зміни розміру відрахувань в страховий (резервний) фонд тощо. При цьому Банк надсилає Позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 20 днів від дати вступу в чинність нової процентної ставки.

Листом банку від 05 грудня 2008 року на адресу ОСОБА_6, останній повідомлений про збільшення з 01 лютого 2009 року процентної ставки за користування кредитом до 25,44% річних.

При цьому, повідомлення не містило інформації про величину зміненої відсоткової ставки, передбаченої п.3.2 договору у разі невиконання позичальником грошових зобов'язань за договором. Банк обмежився лише зауваженням про її відповідну зміну.

З 01 лютого 2009 року банк почав нараховувати на прострочену заборгованість проценти за ставкою 59,40% річних, збільшивши її з 38,04% річних (в період чинності статті 1056-1 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення процентів та пені, що нарахована за прострочення їх сплати, суд першої інстанції виходив з протиправного збільшення банком процентної ставки на прострочену заборгованість.

В частині вимог щодо заборгованості за тілом кредиту і комісією, судом застосовано наслідки пропуску строків позовної давності, оскільки відповідно до умов договору останній платіж за цими зобов»язаннями мав відбутися 20 лютого 2013 року, проте з позовом банк звернувся до суду лише 21 березня 2016 року.

Проте, повністю з такими висновками колегія суддів не може погодитися з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до умов договору кредит надано на строк до 20 лютого 2013 року, із позовом банк звернувся до суду 11 квітня 2016 року.

З наданого банком розрахунку заборгованості не убачається вчинення позичальником будь-яких дій, які б свідчили про визнання ним боргу та переривання строку позовної давності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2469цс16 (постанова від 16 листопада 2016 року):

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-68цс15:

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З огляду на наведені вище вимоги закону та правові позиції Верховного Суду України, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про застосування наслідків пропуску позовної давності до вимог про стягнення боргу за тілом кредиту та комісією.

Доводи апеляційної скарги про те, що про порушення свого права банк дізнався 30 травня 2013 року (дата винесення органом виконавчої служби постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження про звернення стягнення на предмет застави) - безпідставні, оскільки Банк, як кредитор, відповідно до умов кредитного договору та сфери своєї господарської діяльності, обізнаний про стан виконання боржником кредитних зобов»язань.

Щодо висновків суду першої інстанції щодо протиправного збільшення процентної ставки на прострочену заборгованість, а відтак і про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по процентам та пені, що нарахована за прострочення їх сплати, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частинами першою, другою статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За змістом частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Пунктом 2.3.1 договору передбачене право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у випадку зміни кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долару США до гривні більше ніж на 10%, зміни облікової ставки НБУ, зміни розміру відрахувань в страховий (резервний) фонд тощо. При цьому Банк надсилає Позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 20 днів від дати вступу в чинність нової процентної ставки.

При цьому, відповідно до п.2.3.3 при виникненні кожної з наступних подій, зокрема, неотримання банком протягом 20-и днів письмової відповіді позичальника зі згодою сплачувати збільшений розмір процентної ставки (запропонованої банком) відповідно до п.2.3.1 даного договору, банк, на власний розсуд, має право:

а) змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісій й відсотків за його користування, виконання інших зобов»язань за цим договором у повному обсязі шляхом спрямування відповідного повідомлення;

б) розірвати договір у судовому порядку;

в) згідно ст.651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення.

У справі 6-2355цс15 Верховним Судом України висловлено наступну правову позицію:

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI (далі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція статті 1056-1 ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011 року.

З аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом № 661-VІ.

Окрім того, за правилами частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинної на час укладення кредитного договору від 24 березня 2008 року) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів із дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв'язку (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155, рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу.

З огляду на зазначене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження факту прийняття банком відповідного рішення про підвищення процентної ставки, а дані листа банку від 05 грудня 2008 року таких відомостей не містять. Окрім того, є недоведеним банком сам факт направлення боржнику листа з повідомленням про збільшення процентної ставки та відповідно вручення такого листа боржникові.

Відтак, відсутні підстави для задоволення вимог в частині стягнення підвищеного розміру процентів за користування кредитом та відповідної пені.

Щодо стягнення процентів, обрахованих за відсоткової ставкою 14,76% річних та пені відповідно до визначених Кредитним договором від 20 лютого 2006 року умов, колегія суддів зазначає про пропуск строку позовної давності за такими вимогами з мотивів, зазначених вище, що є підставою для відмови в задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», подану представником Сокуренком Євгеном Сергійовичем, задовольнити частково.

Рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 19 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Вербова

Є.В. Болотов