АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/7004/16-ц Номер провадження 22-ц/786/980/17Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого - судді Пилипчук Л.І.

суддів Бондаревської С.М., Дряниці Ю.В.

секретар Філоненко О.В.,

за участю: позивачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 лютого 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання неправомірною відмову та надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без дозволу батька,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом, в якому просила визнати неправомірною відмову ОСОБА_3 в наданні дозволу на тимчасовий виїзд за кордон за межі України на відпочинок їх спільної доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, та дозволити тимчасовий виїзд за межі України на відпочинок ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, до досягнення нею повноліття та зобов'язати ОСОБА_3 не перешкоджати їй у цьому.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без дозволу батька - , відмовлено.

Вказане рішення районного суду оскаржила позивачка , яка у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

На її думку, суд безпідставно не взяв до уваги, що нею вчинялись усі дії для повідомлення відповідача про намір отримати його згоду на виїзд дитини за кордон, проте ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків та демонструє небажання піклуватися про фізичний, моральний та духовний розвиток дитини.

Заперечує правомірність висновку суду що про необхідність зазначення часового преріоду перебування дитини за кордоном та конкретної держави прямування, оскільки при цьому вона буде змушена постійно звертатися до суду з аналогічними позовами, так як час та місце відпочинку може змінюватися, виходячи з ціни путівки та її тривалості.

Зазначає, що суд самостійно змінив предмет позову, вирішивши лише в частині надання дозволу на виїзд дитини за межі України, тоді як вона вимагала визнати неправомірною відмову відповідача у наданні згоди на виїзд неповнолітньої дитини за кордон

Заслухавши доповідь судді, доводи позивачки, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 29.03.2011 року ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 та її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_2(а.с.4).

Також місцевим судом установлено, що станом на час вирішення даної справи малолітня ОСОБА_4 проживає з матір'ю.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 неодноразово намагалася повідомити ОСОБА_3 про намір отримати від нього дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_4 за кордон, однак відомостей про отримання відповідачем даних повідомлень суду не надано (а.с.5-6).

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив із того, що позивач не зазначила часового проміжку перебування дитини в іноземній державі, а також не встановила вичерпний перелік держав, передбачених для виїзду дитини за кордон.

Колегія суддів погоджується з даним висновком районного суду, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини. батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

У статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

За змістом ч.3ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України в редакції станом на час вирішення справи судом, оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом п 3. Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого Постановою Верховної ОСОБА_3 України від 23 лютого 2007 року N 719-V, оформлення паспорта громадянам України, які не досягли 16-річного віку, провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби в самостійному виїзді таких осіб за кордон.

У підп. 1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Проте всупереч наведеним нормам позивачем не зазначено, в яку конкретно країну світу необхідний виїзд дитини та не визначено чіткого проміжку часу для такого виїзду.

Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

З наведеного вбачається, що при вирішенні питання про доцільність виїзду дитини за кордон без згоди батька слід враховувати наведені вище норми закону та виходити з можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам сімейного права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та можливості спілкування з нею.

.

Доводи апеляційної скарги про повідомлення відповідача про намір отримати від нього згоду на виїзд дитини за кордон та ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківських обов'язків, небажання піклуватися про фізичний, моральний та духовний розвиток дитини не ґрунтуються на відповідних доказах. Факт направлення на зареєстровану адресу відповідача повідомлення про намір отримати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без доказів вручення цих повідомлень відповідачу не може свідчити про ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківського обов'язку.

Заперечення позивачкою висновку місцевого суду щодо необхідності визначення нею конкретного часового проміжку перебування дитини за кордоном та конкретної держави прямування, оскільки, на її думку , це призведене до постійних звернень до суду з аналогічними позовами, також не заслуговують на увагу суду, оскільки задоволення даного позову може порушити визначену законом рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини та можливості спілкування з нею.

Враховуючи, що районний суд не встановив неправомірного ухилення відповідача від участі у вихованні дитини шляхом відмови у наданні дозволу на тимчасовий виїзд за межі України, висновок про відмову в позові є законним та обґрунтованим.

Тому колегія суддів апеляційну скаргу відхиляє, а рішення суду першої інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст.ст. 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ Л.І. Пилипчук

СУДДІ: /підпис/ С.М. Бондаревська

/підпис/ Ю.В. Дряниця

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Л.І. Пилипчук