Справа №487/768/17 05.05.2017 05.05.2017 05.05.2017
Провадження №22-ц/784/1178/17
Справа № 487/768/17 Головуючий у 1 інстанції Щербина С.В.
Провадження № 22-ц/784/1178/17 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А
05 травня 2017 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:
головуючого - Лисенка П.П.,
суддів Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,
представника позивача ОСОБА_3,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2017 року, про забезпечення позову, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, -
в с т а н о в и л а :
10 лютого 2017 року ОСОБА_2 предявила до ОСОБА_4 зазначений позов.
Крім позовних вимог, позовна заява містить ще й клопотання про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на все майно подружжя.
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначала, що 08 квітня 2006 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що Ленінським РАЦС Миколаївського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис за № 136.
У шлюбі в них народилися троє дітей: син ОСОБА_5 20 квітня1999 року народження, та двійня ОСОБА_3 і Ганна, які народилися 01 листопада 2008 року. Діти проживають разом з нею, окремо від відповідача та с часу переїзду він не приймає участі у їх вихованні.
Вони мають сімейний бізнес та в період шлюбу, до припинення шлюбних відносин, за спільні кошти набули наступне майно:
●кухонній куточок вартістю 21 000 гривень;
●металопластикові вікна вартістю 18 000 гривень;
●шезлонги 65 штук вартістю 65 000 гривень;
●басейни 2 штуки з облаштуванням вартістю 2 000 000 гривень;
●меблі для спальної кімнати 10 комплектів вартістю 25 000 гривень;
●холодильник «Мінськ» 6 штук вартістю 30 000 гривень;
●кухонні меблі з вбудованою побутовою технікою вартістю 50 000 гривень;
●сауна (печі та лежаки) вартістю 98 000 гривень;
●матраци для шезлонгів вартістю 56 000 гривень;
●деревяні бесідки (альтанки) 4 штуки вартістю 120 000 гривень;
●меблі та побутова техніка в квартиру згідно Договору від 26 травня 2010 року вартістю 22 174 гривні;
Посилаюсь на те, що шлюбні стосунки між нею та відповідачем не складаються, просила розірвати шлюб, здійснити поділ спільного майна подружжя та забезпечити позов, шляхом накладення арешту на все майно, оскільки відповідач може його відчужити ще до винесення судового рішення про його поділ.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2017 року, клопотання ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.
ОСОБА_4 подав на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій просить скасувати її та постановити нову, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову у повному обсязі, через безпідставність таких вимог.
Скаргу обґрунтовував порушенням районним судом норм процесуального права при постановленні ухвали.
Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржену ухвалу суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив її з додержанням норм процесуального законодавства.
Постановляючи оскаржену ухвалу про забезпечення позову, районний суд виходив з того, що протилежне може утруднити або, взагалі, зробити неможливим виконання рішення суду по даній справі.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.
За Конституцією України, ст.27 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Зазначене у повній мірі стосується і вирішення питання про забезпечення позову.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом ч. 1 ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.
Воно допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК ( 1618-15 ), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, і може мати місце як стосовно первинного позову, так і зустрічного позову та позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
Частиною 2 ст. 151 ЦПК України встановлений вичерпний перелік підстав для забезпечення позову.
1. Невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду (це може мати місце не при констатації порушення права позивача, а при зобовязанні відповідача щось вчинити: усунути порушення, вчинити певні дії тощо).
2. Невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду.
Перелік видів такого забезпечення передбачено ч. 1 ст. 152 ЦПК, який не є вичерпним, а тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті.
Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.
Приймаючи рішення про застосування заходів забезпечення позову суду необхідно перевірити аргументованість заяви про забезпечення позову і застосовувати їх лише у випадках, коли є реальна небезпека, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду, в тому числі, що внаслідок цього заявнику може бути завдано шкоди.
При цьому, все це повинно бути мотивовано, а не носити шаблонний перепис диспозиції норми права.
Крім того, ухвалюючи рішення про вжиття заходів забезпечення позову, суд повинен зазначити в ухвалі достатні підстави, що дозволяють вважати, що відповідач або інші особи є порушником права позивача, при цьому слід керуватися суттю позовних вимог.
У той же час, ухвала не повинна містити висновки по суті спору, що виник, і наперед визначати рішення у справі.
Заходи забезпечення позову повинні відповідати заявленим вимогам, тобто бути безпосередньо звязаними з предметом спору, бути співмірними заявленим вимогам, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК ( 1618-15 ) позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів, зокрема, обмежити можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді, що може привести до незворотних наслідків.
Ухвала про забезпечення позову постановляється в порядку, визначеному ст. 209 ЦПК ( 1618-15 ), і повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Оскільки ухвала про забезпечення позову або про його скасування не перешкоджає подальшому провадженню у справі, ця ухвала відповідно до ч. 1 ст. 324 ЦПК ( 1618-15 ) у касаційному порядку оскаржена бути не може.

Оскільки саме зазначеним і керувався районний суд, вирішуючи заяву ОСОБА_2, то його висновки, зроблені в оскарженій ухвалі слід визнати обґрунтованими і законними.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_2 та додатків до неї, її вимоги носять майновий характер і стосуються спільного майна сторін, яке, з її слів, на даний час знаходиться за місцем проживання відповідача та місцях здійснення їх спільного бізнесу та може бути ним відчужене, що утруднить в майбутньому виконання рішення, якщо воно буде ухвалене на її користь, чи зробить його виконання взагалі неможливим.

У свою чергу, відповідач вважає, що вимоги про забезпечення позову є безпідставними, оскільки заява не містить доказів саме того, що він має намір здійснити відчуження майна. При цьому, він не визнає права позивача на частину майна взагалі.

За такого, та взявши до уваги, що сторони проживають окремо один від одного, мають бізнес, в якому використовують набуте майно, висновок суду про те, що невжиття бажаного позивачем заходу забезпечення позову може утруднити чи, взагалі, зробити неможливим виконання його рішення у даній справі, не можна вважати неогрунтованим та безпідставним.

Виходячи з характеру спору та дійсних стосунків сторін, районний суд вірно задовольнив заяву ОСОБА_2 про накладення арешту, що, за її твердженнями, набуте сторонами у спільну власність і знаходиться у відповідача.

У звязку з таким, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4

Щодо ж тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про допущені судом неточності при складанні оскарженої ухвали та відсутність в ній вказівок на конкретне, належне до арешту майно, не може бути підставою для її скасування, оскільки в конструкції п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, такого обовязку не зазначено. У разі незгоди з діями державного виконавця при проведені опису арештованого майна, сторона має право їх в порядку ст. 383 оскаржити, щодо джерел набуття майна, то це є предметом спору і підлягає доказуванню у судовому засіданні.

Оскільки з таких же мотивів цього висновку дійшов і районний суд, то підстав для скасування його ухвали про забезпечення позову немає.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу про те, що застосовані заходи забезпечення позову, порушують його права, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженої ухвали, оскільки не ґрунтуються на законі.

Крім того, якщо відповідач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця під час виконання ухвали суду про накладення арешту на майно, порушено його права чи свободи, у тому числі з підстави, що воно не є спільною власністю сторін, то він має право їх оскаржити в порядку, передбаченому ст. 383 ЦПК України.

Стосовно ж тверджень названої особи про наявність процесуальних порушень при розгляді судом заяви ОСОБА_2, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженої ухвали, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення заяви.

Керуючись ст.ст.307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_6