Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2127/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

16.11.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Суровицької Л.В.,

суддів Кіселика С.А., Черненка В.В.

секретар Бодопрост М.М.

за участю особи, яка подавала апеляційну скаргу- Дробязко ОСОБА_2, представника КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня», прокурора та заінтересованої особи ОСОБА_3, розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 вересня 2017 року у справі за заявою лікаря-психіатра КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_5 про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року лікар-психіатр комунального закладу Кіровоградська обласна психіатрична лікарня ОСОБА_5 звернулась до суду з заявою про госпіталізацію ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, до психіатричного закладу у примусовому порядку. В заяві зазначала, що ОСОБА_4 була госпіталізована 08 вересня 2017 року до комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня». Черговим лікарем після її огляду зроблено висновок про необхідність її госпіталізації до психіатричного закладу, так як обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах у звязку з наявністю тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих; неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації стали відомості про поведінку ОСОБА_4, які надійши від її сина ОСОБА_3. За результатами огляду ОСОБА_4 комісією лікарів-психіатрів КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» прийнято рішення про доцільність госпіталізації ОСОБА_4 до психіатричного закладу, так як її лікування можливе лише в умовах стаціонару, а ОСОБА_4 від запропонованої госпіталізації відмовилась. Лікар-психіатр просила суд госпіталізувати ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку (а.с.2-4).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 вересня 2017 року заяву лікаря-психіатра комунального закладу Кіровоградська обласна психіатрична лікарня ОСОБА_5 задоволено. Госпіталізовано ОСОБА_4 до КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» в примусовому порядку для надання психіатричної допомоги (а.с. 44-47).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви (а.с. 52).

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_4 підтримала доводи своєї апеляційної скарги.

Представник КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня», син ОСОБА_4 ОСОБА_3 заперечили проти доводів апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Прокурор просив скасувати рішення суду першої інстанції.

Лікар-психіатр ОСОБА_5, яка подавала заяву про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не прибула, про причини неявки суд не повідомила.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України її неявка не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ч.4 ст.303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи заяву лікаря-психіатра КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що додані до заяви докази, покази свідків, висновок комісії лікарів-психіатрів свідчать про те, що ОСОБА_4 страждає на тяжких психічний розлад, являє собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, а тому відповідно до ч.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» є підстави для госпіталізації у психіатричну лікарню у примусовому порядку.

Проте з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, є недоведеними.

Згідно ч.1 ст.279 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Частинами 1,2 ст.280 ЦПК України передбачено, що у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження висновок комісії лікарів - психіатрів та інші відповідні матеріали.

Як підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_4, у 1984 році отримала спеціальність лікаря-педіатра і 12 років працювала дільничним педіатром. З 1995 року працювала судово-медичним експертом. У 2006 році вийшла на пенсію за віком, проте продовжувала працювати викладачем анатомії в медичному училищі, а потім у приватній фірмі з продажу окулярів. З 2011 року є інвалідом 2-ї групи по онкологічному захворюванню. Розлучена, має двох повнолітніх дітей, проживає одна. Перебуває на диспансерному обліку у лікаря-хірурга після проведеної у 2011 році операції.

07 вересня 2017 року син ОСОБА_4 ОСОБА_3 викликав за місцем проживання матері дільничного лікаря-психіатра ОСОБА_6. У звязку з тим, що ОСОБА_4 не пустила дільничного лікаря-психіатра у квартиру, від огляду та лікування відмовилась, 08 вересня 2017 року о 16 годині 29 хвилин за заявою її сина ОСОБА_3 госпіталізована у психіатричний стаціонар до комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» без добровільної згоди пацієнтки.

08 вересня 2017 року ОСОБА_4 оглянута у приймальному відділенні лікарем-психіатром ОСОБА_7, яка підтвердила необхідність її госпіталізації до психіатричного закладу.

11 вересня 2017 року ОСОБА_4 оглянута комісією лікарів-психіатрів у складі головного лікаря ОСОБА_8, в.о. завідувача відділення № 2 ОСОБА_5, завідувача відділення № 10 ОСОБА_9.

Комісією встановлено діагноз: хронічний маячний розлад та доцільність госпіталізувати ОСОБА_4 до КЗ «Кіровоградської обласної психіатричної лікарні» в примусовому порядку. Підставою для госпіталізації в примусовому порядку зазначено наявність у хворої реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих.

14 вересня 2017 року до Кіровського районного суду м.Кіровограда надійшла заява лікаря-психіатра КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_10 про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку, в якій зазначено, що підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку ОСОБА_4, які надійшли від сина пацієнтки - ОСОБА_3. Також зазначено, що комісія прийняла рішення про доцільність госпіталізації ОСОБА_4 до психіатричного закладу, так як її лікування можливе лише в умовах стаціонару, згода ОСОБА_4 на госпіталізацію не отримана у звязку з її відмовою від запропонованої госпіталізації. У звязку з тяжким психічним розладом, ОСОБА_4 вчиняє та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих; неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (а.с.2-4,5-6).

Згідно ч.2 ст.9 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоровя» застосування примусових заходів медичного характеру щодо осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння, обмеження прав інших громадян у вигляді примусового медичного огляду або примусової госпіталізації, а також у зв'язку з проведенням карантинних заходів допускається тільки на підставах і в порядку, передбачених законами України.

Відповідно до ч.1 ст.279 ЦПК України заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку подається до суду за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу».

Згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Отже, підставою для застосування примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу є сукупність медичного і юридичного критерію: встановлення наявності у неї хвороби та істотні відхилення від норми в її поведінці, що становлять небезпеку для неї або оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Застосування ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу, можливе лише у виняткових випадках і при цьому заявником відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України повинні бути надані достатні та достовірні докази на підтвердження дотримання усіх умов примусової госпіталізації, обставин вчинення особою чи виявлення нею наміру вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих або доказів того, що особа неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено презумпцію психічного здоровя, тобто кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки, наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Психіатрична допомога надається на основі принципів

законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина,

добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня

наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з

мінімальними соціально-правовими обмеженнями (стаття 4 Закону).

Правова позиція щодо психічного здоровя людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини і є обовязковою для застосування національними судами.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року, у справі «М. проти України від 19 квітня 2012 року існують вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі обєктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Як на докази наявності підстав для госпіталізації ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку, заявник лікар-психіатр ОСОБА_11 посилалась на висновок комісії лікарів-психіатрів від 11 вересня 2017 року про доцільність госпіталізації у примусовому порядку, на письмові звернення ОСОБА_4 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області, до прокуратури Кіровоградської області з заявою про її переслідування невідомими особами; до обласного комунального виробничого підприємства «Дніпро-Кіровоград» щодо неналежної якості питної води, до Головного управління Держпродспоживслужби в Кіровоградській області про продаж в супермаркеті води неналежної якості, до Кіровоградської обласної державної адміністрації щодо встановлення в її квартирі відеоспостереження та прослуховуючої апаратури, перевищення рівня електромагнітного випромінювання та радіаційного фону; щодо забезпечення теплопостачання в її квартирі. Також на пояснення сусідів про те, що ОСОБА_4 обливає вікна хлоркою, побила двері та облила їх зеленкою, погрожувала сусідові ножем.

Вважаючи доводи заяви лікаря-психіатра про примусову госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу обґрунтованими та доведеними, суд першої інстанції не звернув увагу на положення ч.4 ст.60 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

В порушення вимог ст.212 ЦПК України суд не оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, внаслідок чого прийшов до висновку про доведеність обставин, що мають значення для справи, які є недоведеними.

Факти звернення до вказаних органів з заявами ОСОБА_4 підтвердила в судовому засіданні. Пояснила,що зверталась до вказаних органів з заявами щодо перевірки фактів порушень, які вона власними силами перевірити не може, на що отримала письмові відповіді про не встановлення або не підтвердження тих обставин, про які вона зазначала в заявах.

Підтвердила, що існує побутовий конфлікт з сусідами, які її ображають. Пояснила, що дійсно до неї приходив сусід, подзвонив у двері, коли вона була на кухні та різала цибулю. Так і тримаючи ніж у руці,вона відчинила йому двері. Проте, ніяких погроз від неї не було на адресу сусіда. Пояснила, що ніколи не проявляла агресію, не мала та не має намірів завдати шкоди собі чи оточуючим. Зазначила, що у 2011 році потрапила у лікарню, де була прооперована, залишилась сама зі своїми проблемами, допомоги ні від кого не отримувала. Заперечила факти пошкодження нею дверей сусідів, облиття їх зеленкою. Своє прохання до відповідних органів про встановлення в її квартирі відеоспостереження та прослуховуючої апаратури, пояснила тим, що не вірили її повідомленням про сторонні звуки вночі з інших квартир.

Надані до заяви про примусову госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу письмові відповіді на її звернення до відповідних органів (а.с.8,10,11,12-13,36) свідчать про відстоювання ОСОБА_4 своїх прав та інтересів в установленому законом порядку.

Пояснення ОСОБА_3,який є сином ОСОБА_4, покази свідка ОСОБА_12, доньки ОСОБА_4, яка підтвердила, що не підтримує стосунків з матірю, чула скарги сусідів на поведінку матері, покази свідка ОСОБА_13, сусіда ОСОБА_4, про те, що ОСОБА_4 обливала двері його квартири зеленкою, неодноразово виливала воду та хлорку у вікно на кухні, на його зауваження реагувала агресивно та погрожувала йому ножем, про те, що за наслідками цих дій викликалась поліція і ОСОБА_4 притягувалась до адміністративної відповідальності не підтверджені жодним належним, допустимим доказом.

Як пояснила в судовому засіданні представник КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня», ОСОБА_4 на диспансерному обліку в лікарні не перебувала. За психіатричною допомогою раніше не зверталась.

Матеріали справи та рішення суду не містять належних, допустимих доказів, які б у своїй достатності та взаємозвязку свідчили про те, що ОСОБА_4 вчиняла, вчиняє чи виявляє наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, про те, що вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Не надані такі докази і в суді апеляційної інстанції.

Сама по собі поведінка ОСОБА_4 без встановлення наслідків цієї поведінки, що передбачено статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» не може бути достатньою підставою госпіталізації особи в примусовому порядку до психіатричного закладу.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, є недоведеними, відповідно до п.2, п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України це є підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні заяви про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 вересня 2017 року скасувати.

Відмовити у задоволенні заяви лікаря-психіатра Комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_5 про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Л.В.Суровицька

Судді С.А.Кіселик

ОСОБА_14