Головуючий суду 1 інстанції - Стеценко О.С.
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 420/462/17
Провадження № 22ц/782/528/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Орлова І.В.,

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 15 червня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини,

в с т а н о в и л а:

30 березня 2017 року ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулась до Новопсковського районного суду Луганської області з вказаним позову, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона 08.01.2016 уклала шлюб з відповідачем, від якого вони мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який перебуває на утриманні позивачки, оскільки сторони разом не проживають. ОСОБА_2 знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує державну допомогу при народженні дитини у розмірі 860 грн. щомісячно. Також на її утриманні перебуває донька від першого шлюбу. Оскільки відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини та на утримання дружини не надає, тому позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з відповідача на її користь на утримання малолітньої дитини аліменти у розмірі 1/3 частки від його заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Також просила стягнути з відповідача аліменти на своє утримання у розмірі 1/6 частки усіх видів його заробітку до досягнення сином трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 15 червня 2017 року позов було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30.03.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/9 частки від його заробітку (доходу), починаючи з 30.03.2017 року і до досягнення дитиною трирічного віку - до ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Також стягнуто судовий збір з відповідача у розмірі 640 грн. на користь держави.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі свого представника подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом усіх фактичних обставин справи, просила скасувати рішення як незаконне та необґрунтоване та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України були повно та всебічно досліджені обставини справи та надана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних відносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони 08.01.2016 зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Закотненської сільської ради Новопсковського району Луганської області, актовий запис №01, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (повторним) серії НОМЕР_1 виданим Новосковським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Луганської області 09.03.2017 року (а.с. 6).

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 виданого Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції України у Луганській області (а.с. 7).

Судом першої інстанції також встановлено, що позивач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, і це підтверджується довідкою відділу освіти Новопсковської районної державної адміністрації Луганської області №496 від 01.06.2017 року (а.с. 56).

Відповідно довідки виконкому Закотненської сільської ради №197 Новопсковського району Луганської області від 13.03.2017 року дитина проживає разом з матір`ю (а.с. 9).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 51 Конституції України, ст. ст. 75, 84, 180, 182, 184, 191 СК України, п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ та виходив з того, що вимога про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини обґрунтована позивачем і має бути задоволена з огляду на обов'язок батька утримувати малолітню дитину, однак у розмірі 1/4 частки усіх доходів відповідача, оскільки останній у 2017 роцімає щомісячний середній дохід у розмірі 2656,50 грн. та відповідно до п. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» максимальний розмір аліментів, який стягується з боржника, не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів на її утримання у розмірі 1/6 частки усіх видів доходу відповідача, то суд дійшов висновку, що вона підлягає також частковому задоволенню з огляду на можливість відповідача надавати таку допомогу, але так як розмір аліментних платежів, які підлягають стягненню з боржника на утримання дружини, позивачем завищений та належним чином не обґрунтований, а тому співмірним розміром аліментів на утримання позивача є аліменти у розмірі 1/9 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісяця.

Вказані обставини та висновки суду першої інстанції підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам закону, зазначеному в тексті оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно визначив розмір аліментів як на утримання дитини, так і на утримання позивачки не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач працює трактористом машиністом сільгоспвиробництва в ТОВ «Айдар-Агро-Плюс», і згідно довідки про доходи №45, виданої 22.05.2017 року ТОВ «Айдар-Агро-Плюс», його заробітна плата за останні шість місяців становить 11826,15 грн. (а.с. 32).

Також встановлено, що інших доходів окрім заробітної плати від ТОВ «Айдар-Агро-Плюс», відповідач по справі не отримує, і це підтверджується відомостями з ДФС України №11197 від 26.05.2017 року (а.с. 33).

Відповідач добровільно надавав матеріальну допомогу позивачу, перераховуючи їй щомісяця кошти, зокрема - в грудні 2016 року - лютому 2017 року по 410 грн., в березні 2017 року - 510 грн., у квітні 2017 року - 612 грн. (а.с. 34).

Всі ці обставини були враховані судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів на дитину, їм було надано належну правову оцінку у сукупності з другими доказами по справі та зроблений вірний висновок про те, що розмір аліментів по ? частині від заробітку (доходу) відповідача на утримання дитини не поставить в скрутне становище відповідача та забезпечить мінімальний рівень для існування дитини.

Тому довід апеляційної скарги про те, що аліменти у розмірі 490 грн., виходячи із середньомісячної заробітної плати відповідача, не дозволить утримувати дитину навіть на мінімальному рівні, не заслуговує на увагу, оскільки обов'язок утримувати дитину закон покладає на обох батьків, до того ж, в рішення визначено у відповідності до вимог ч. 2 ст. 182 СК України законодавчо встановлений мінімальний розмір аліментів, який станом на час розгляду справи становив 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стаття 84 ч. 2 Сімейного кодексу України передбачає, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

У ч. 4 ст. 84 Сімейного кодексу України закріплено, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Отже, законодавець пов'язує обов'язок чоловіка утримувати дружину до досягнення дитиною трьох років з наявністю можливості надавати таку матеріальну допомогу.

Оцінюючи можливість відповідача надавати матеріальну допомогу дружині, суд вірно врахував обов'язок відповідача утримувати малолітню дитину та те, що позивачем завищений та належним чином не обґрунтований розмір аліментів на утримання дружини 1/6 заробітку (доходу) відповідача.

Оскільки відповідач є працездатним, має постійне місце роботи і заробіток, який варіюється в залежності від сезонних робіт, і для відновлення його працездатності також має бути забезпечений на мінімально встановленому законом прожитковому рівні, що для працездатних осіб на 2017 рік згідно Закону України «Про Державний бюджет» становить 1684 грн., то виглядає цілком виваженим, зробленим з дотриманням загальних засад регулювання сімейних відносин висновок про визначення розміру аліментів на утримання дружини по 1/9 заробітку (доходів) відповідача.

З урахуванням цієї обставини, матеріального стану сторін, відсутності на їх боці і боці дитини суттєвих обставин, які слід враховувати під час визначення розміру аліментів і можливості надання матеріальної допомоги відповідачем своїй дружині, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки вони ґрунтуються на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК України, підстав для його скасування за наведеними доводами апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий

Судді: