АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/626/17 Номер провадження 22-ц/786/2037/17Головуючий у 1-й інстанції Городівський О.А. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.,

суддів: Абрамова П.С., Хіль Л.М.

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 травня 2017 року та апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 червня 2017 року про відмову в ухваленні додаткового рішення у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, просило ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 31 190,68грн. заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування зазначеного позову ПАТ КБ "ПриватБанк" вказував на неналежне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 травня 2017 року позовні вимоги банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.01.2008 року в розмірі 27 510,52 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Миргородського районного суду Полтавської області від 16 червня 2017 року виправлено описку у вісімнадцятому абзаці мотивувальної частини рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 травня 2017 року по справі № 541/626/17 ( провадження № 2/541/505/2017) шляхом заміни словосполучення «в ході примусового виконання рішення суду», який визначає спосіб виконання зобов'язання на словосполучення «добровільного виконання зобов'язань».

Викладено абзац вісімнадцятий мотивувальної частини рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 травня 2017 року в наступній редакції: «На переконання суду трирічний строк позовної давності, який передбачений ст. 257 ЦПК України не сплинув, так як мало місце переривання перебігу позовної давності (ст. 264 ЦК України) у серпні 2014 року, коли відповідач в ході добровільного виконання зобов'язань сплатив частину боргу по кредитному договору, що свідчить про визнання ним боргу»

Ухвалою Миргородського районного суду Полтавської області від 16 червня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у даній справі.

В апеляційній скарзі на рішення місцевого суду ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що висновки суду першої інстанції не підтверджені належними і допустимими доказами, зокрема у частині укладення та виконання умов кредитного договору.

В апеляційній скарзі на ухвалу Миргородського районного суду Полтавської області від 16 червня 2017 року про відмову в ухваленні додаткового рішення, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить вказану ухвалу суду першої інстанції скасувати, передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на безпідставне порушення судом вимог ст..220 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції слід задовольнити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін з таких підстав:

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307, ч.1 п.4 ст.309ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове по суті заявлених вимог в разі неправильного застосування судом матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.307, п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням вимог закону.

З матеріалів справи вбачається, що 21 січня 2008 року ОСОБА_2 подав до ЗАТ КБ «ПриватБанк» анкету-заяву про отримання кредиту у сумі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення що відповідає строку дії картки (а.с. 7).

Позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Згідно розрахунку наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.4-6) в серпні 2014 року ОСОБА_2 перестав виконувати свої зобов'язання за кредитним договором. Так, останній платіж на погашення кредитної заборгованості в сумі 43,21 грн., надійшов до банку від боржника 30 серпня 2014 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку суд першої інстанції виходив з часткової доведеності обставин, на які посилався Банк в обґрунтування заявлених вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як передбачено ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно вимог ст.10, ст.11, ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна із сторін зобов'язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих сторонами.

У підтвердження наявності заборгованості за укладеною кредитною угодою Банк долучив до позову розрахунок заборгованості, завірені світлокопії заяви-анкети, довідки про умови кредитування, умови та правила надання банківських послуг (а.с.4-14). При цьому, світлокопія анкети-заяви не містить інформації про строк дії картки, а умови та правила надання банківських послуг не містять інформації про дату їх затвердження, а також на них відсутній підпис відповідача про ознайомлення з ними.

Уповноважений представник Банку згідно його заяви (а.с.21) просив розглянути справу без його участі.

Належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи представник Банку у судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явився без повідомлення про причин неявки.

У своїх письмових запереченнях на позов та в апеляційній скарзі ОСОБА_2 категорично стверджував, що строк дії картки був один рік, що він повністю погасив кредит у межах строку дії картки, після цього карткою не користувався, нової картки не отримував, будь-яких платежів на картку не вносив.

У Постанові ВСУ №6-14цс14 від 19 березня 2014 року сформульована правова позиція, згідно якої при вирішенні питання щодо строку дії кредитного договору, який реалізується шляхом видачі кредитної картки, слід керуватися пунктами 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою.

Як вбачається зі змісту зазначених нормативних приписів (а.с.13 зворот, 14) граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). У Правилах користування платіжною карткою відсутнє положення про безстрокові кредитні картки.

Пунктами 3.1.3, 3.1.5 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується шляхом надання клієнту карти з новим строком дії. Продовжені картки (за кредитною схемою) з новим строком дії, не отримані клієнтом, зберігаються у Банку протягом шести місяців (а.с.13 зворот).

Отже, належним і допустимим доказом кінцевого строку дії картки має бути сама картка чи її світлокопія або анкета - заява із зазначенням строку дії картки.

Зазначені належні у допустимі докази Банком суду не надані.

Що стосується розрахунку заборгованості, то колегія суддів не може визнати цей доказ належним і достатнім, оскільки дані, що місяться у ньому не підтверджені іншими фінансовими та/або бухгалтерськими документами, які б свідчили про рух коштів на картковому рахунку.

Таким чином, оцінюючи наявні у справі докази відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, колегія суддів робить висновок, що Банк, диспозитивно розпорядившись своїми процесуальними правами, не довів належними і допустимими доказами наявність заборгованості у ОСОБА_2 за угодою від 21 січня 2008 року.

За таких обставин рішення суду першої підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за недоведеністю.

Відповідно до ст.220 ЦПК України суд ухвалює додаткове рішення у таких випадках: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; 4) судом не вирішено питання про судові витрати.

Ні у заяві про ухвалення додаткового рішення, ні в апеляційній скарзі ОСОБА_2 навів доказів про існування обставин, передбачених законом для ухвалення додаткового рішення. По суті, вимоги і пояснення ОСОБА_2 зводяться до незгоди з рішенням місцевого суду у частині його законності і обґрунтованості.

Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції правомірно зазначив про відповідність змісту рішення суду вимогам ст.215 ЦПК України.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.2, ст.309 ч.1 п.4, ст.316, ст.319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Миргородського районного суду Полтавської областівід 19 травня 2017 року задовольнити.

Рішення Миргородського районного суду Полтавської області від 19 травня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Миргородського районного суду Полтавської області від 16 червня 2017 року відхилити.

Ухвалу Миргородського районного суду Полтавської області від 19 травня 2017 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: П.С.Абрамов

Л.М.Хіль

З оригіналом згідно

Суддя: О.А.Лобов