АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.,

суддів Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що між Банком та відповідачем 22 квітня 2008 року було укладено кредитний договір № 0804/83, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 50000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 17,00% на рік з кінцевим терміном повернення 15 квітня 2013 року. Вимоги до відповідачки, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» договору поруки від 20 жовтня 2010 року.

Також, позивач зазначив, що відповідачка ОСОБА_2 зобовязання за кредитним договором належним чином не виконала, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 20 липня 2012 року у розмірі 111741,67 доларів США, яка складається із наступного: 46521,29 доларів США заборгованості за кредитом, 39536,85 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 20332,71 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 31,28 доларів США - штраф (фіксована частина), 5319,54 доларів США штраф (процентна складова), а тому просили стягнути вказану суму з відповідачки на їх користь, стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму у розмірі 10000 грн. та судові витрати по справі

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів надання відповідачці ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 50000 доларів США, підтвердження погашення відповідачкою будь-яких коштів за даним кредитним договором, а також постановою дізнавача СД Рівенського МВ УМВС України в Рівенській області від 19 липня 2009 року ОСОБА_2 було визнано потерпілою у кримінальній справі за фактом заволодіння її грошовими коштами.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки вони не відповідають обставинам справи, зроблені при неповному зясуванні судом обставин, що мають значення для справи, а тому, рішення відповідно до п.п. 1,3 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Так, судом встановлено, що 22 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступник якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитну угоду № 0804/83 та договір про видачу траншу №0804/83, згідно яких остання отримала кредит у розмірі 50000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 17,00% на рік з кінцевим терміном повернення 15 квітня 2013 року (а.с. 8-11).

Також 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» у забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 0804/83 від 22 квітня 2008 року було укладено договір поруки № 167, згідно якого розмір відповідальності Поручителя перед Кредитором обмежується сумою у розмірі 10000 грн. (а.с. 6,7)

Як вбачається з матеріалів справи у продовж дії кредитного договору позичальник ОСОБА_2 неодноразово порушувала умови цього договору, допускала прострочку погашення поточної заборгованості по сплаті частини суми кредиту, процентів за користування кредитом, тобто починаючи з дати укладення договору до квітня 2009 року відповідачка сплачувала Банку кредитні кошти на погашення кредитної заборгованості, а в подальшому починаючи із квітня 2009 року взагалі перестала їх виконувати, у звязку з чим, згідно розрахунку заборгованості, складеного позивачем, станом на 20 липня 2012 року ОСОБА_2 має заборгованість за кредитним договором у розмірі 111741,67 доларів США, яка складається з наступного: 46521,29 доларів США заборгованості за кредитом, 39536,85 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 20332,71 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 31,28 доларів США - штраф (фіксована частина), 5319,54 доларів США штраф (процентна складова) (а.с. 6-7).

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За правилами ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Оскільки відповідач не виконала умови кредитного договору, колегія суддів вважає, що позов є обгрунтованим, але суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про відмову в задоволенні цих вимог.

Крім того, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені за порушення зобовязань з наступних підстав.

Відповідно до вказаного вище кредитного договору позивач надав відповідачу кредит у загальному розмірі 50000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 17,00 % на рік з кінцевим терміном повернення 15 квітня 2013 року (п.1.3).

А згідно пункту 6.1 Кредитного договору, при порушенні Позичальником зобовязань по погашенню кредиту, процентів та інших обовязкових платежів, передбачених кредитним договором, останній сплачує Банку пеню в розмірі 0,2% від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривні.

Оскільки, як зазначалося вище, відповідачем ОСОБА_2 порушені умови кредитного договору, остання допустила прострочку платежів, а з квітня 2009 року взагалі ухилилася від виконання своїх обовязків, у звязку з чим виникла вказана вище заборгованість, а тому колегія суддів вважає, що позивачем обгрунтовано нараховано пеню за несвоєчасність виконання зобовязань.

Разом з цим розмір пені, який зазначений позивачем в сумі 20332,71 доларів США є необгрунтований та розрахований в порушення умов кредитного договору, тобто не зазначено цей розмір у гривнях, у звязку з чим розмір пені складає 162519 грн. 35 коп., вихоядчи з курсу гривні до долара станом на 20 липня 2012 року за ставкою 7.99 грн. за 1 долар США.

Крім того, щодо позовних вимог про стягнення з відповідача штрафів колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, як зазначалося вище, а саме пункту 6.1 та 6.5 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення

У той самий час, згідно з пунктом 6.2 та 6.3 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення, зокрема - несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня в цьому разі є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

У звязку з чим розмір заборгованості відповідачки складає станом на 20 липня 2012 року в розмірі 106390,85 доларів США, еквівалентних 850382 грн. 06 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 46521,29 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 39536,85 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в розмірі 162519 грн. 35 коп.

Проте суд першої інстанції про ці обставини взагалі нічого не зазначив, а також висновки суду першої інстанції про те, що постановою дізнавача СД Рівенського МВ УМВС України в Рівенській області від 19 липня 2009 року ОСОБА_2 було визнано потерпілою у кримінальній справі за фактом заволодіння грошовими коштами ОСОБА_2 є необгрунтованими, оскільки із зазначеної постанови неможливо встановити якими коштами заволоділи невстановлені особи (а.с. 104.)

Крім того, судом встановлено, що відповідно до договору поруки №167 від 20 жовтня 2010 року, укладеного між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк», останній поручився за виконання Боржником зобовязань за кредитним договором на суму 10000 грн. (а.с. 6), які ОСОБА_3 звертаючись до суду із вказаним позовом, також просив стягнути солідарно з відповідачів, а саме боржника та поручителя суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 10000 грн., але ці вимоги не узгоджуються з вимогами статті 554 ЦК України та умовами договорів поруки.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною другою статті 118 ЦПК України позивач має право обєднати в одній позовній заяві кілька вимог, повязаних між собою.

Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або відвирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-745цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Отже у справі, яка переглядається, судом першої інстанції на ці вимоги уваги звернуто не було та помилково розглянуті вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», разом з вимогами до ОСОБА_2

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду у частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» необхідно скасувати та провадження у справі в цій частині закрити, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та такими, що не грунтуються на законі.

Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України необхідно повідомити ПАТ КБ «ПриватБанк», що розгляд його позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором віднесено до юрисдикції господарських судів.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_2 є необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в цій частині, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України колегія суддів вважає що із відповідача також підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, які понесені Банком за подачу як позовної заяви так і апеляційної скарги на судове рішення по справі в сумі 6759 грн. 90 коп.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк».

Стягнути із ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитною угодою № 0804/83 від 22 квітня 2008 року та договору про видачу траншу № 0804/83 від 22 квітня 2008 року станом на 20 липня 2012 року в розмірі 106390,85 доларів США, еквівалентних 850382 грн. 06 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 46521,29 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 39536,85 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в розмірі 162519 грн. 35 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () судовий збір у сумі 6759 грн. 90 коп.

Провадження по справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» про стягнення на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 10000 грн. та судових витрат закрити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

ОСОБА_4