Справа № 466/415/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/5314/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, представника ПАТ «Укрзалізниця»

в особі регіональної філії Львівська залізниця» ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Державне територіально-галузеве обєднання «Львівська залізниця» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа Брюховицька селищна рада про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця», а саме звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки в межах Брюховицької селищної ради м. Львова на 9 км + 692 м - 9 км + 726 м. залізничного напряму Рудно - Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів шляхом демонтажу будинку гаражного типу та одноповерхового дерев'яного літного будиночку садового типу з домурованим погребом, які розміщені на цій земельній ділянці та стягнення судового збору.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа Брюховицька селищна рада про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця»,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення помилково вважав, що наявність проектної документації не є достатнім доказом та правовою підставою користування земельною ділянкою позивачем в конкретних межах. Суд першої інстанції залишив поза увагою доводи позивача щодо застосування законодавства, яке діяло на момент виникнення у 1962 році права ДТГО «Львівська залізниця» на землі смуги відведення в адміністративних межах Брюховицької селищної ради, які не вимагали обов»язкового виготовлення та отримання державного акту, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п. 54, 55 Общих начал землепользования и землеустройства (ОСОБА_5 ЦВК СРСР від 15.12.1928). Також, відповідно до Положення «Про землі надані транспорту», затвердженого постановою ОСОБА_5 народних комісарів СРСР № 50 від 07.02.1933 року, землями, наданими транспорту, визнавались перелічені в ст. 4-8 цього Положення землі. Відповідно до пункту 4 цього Положення до залізничних транспортних земель відносились землі, зайняті залізничними шляхами та іншими обєктами залізничної інфраструктури. «Положення про землі надані транспорту» 1933 року було чинним до 1981 року на землях залізничного транспорту УРСР на підставі Закону СРСР від 01.11.1939 року «Про включення Західної України у склад СРСР із воззєднанням її із УРСР» (Положення «Про землі надані транспорту» 1933 року втратило чинність згідно з пунктом 2 постанови ОСОБА_5 Міністрів СРСР від 08.01.1981 №24 «Про затвердження положення про землі транспорту»), а саме, на момент прокладання залізничної колії, зазначеної в позовній заяві. Апелянт вказує на те, що на даний час Державного акту на земельну ділянку позивач немає, проте його право на спірну земельну ділянку підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, які помилково не були взяті судом до уваги, а саме, Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова від 4км +850 м до 11км +106 м, розробленим проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 року, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, та є основою при наданні у власність земель. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ПАТ «Укрзалізиця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до частини першої ст.3 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, його представниками, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не підтверджено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, належність йому на праві власності чи праві користування спірною земельною ділянкою, не надано доказів на підтвердження порушення відповідачами, невизнання ними або оспорювання права позивача, як користувача земельною ділянкою на якій розташований будинок гаражного типу та деревний літній будиночок садового типу, а відтак вважав, що право позивача не є порушеним, а тому таке не підлягає судовому захисту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що право власності особа здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 3 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 126 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 68 ЗК України, ст.11 ЗУ «Про транспорт» та ст.6 ЗУ «Про залізничний транспорт» до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. До земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об'єктів транспорту. Землі транспорту можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, у користуванні Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» перебуває земельна ділянка смуги відведення, зокрема, в адміністративних межах смт. Брюховичі м. Львова, в межах зазначених у цьому плані.

З акту обстеження земельної ділянки від 07.05.2014 року, складеного комісією в складі працівників Державного територіально - галузевого об'єднання «Львівська залізниця», землевпорядника Брюховицької селищної ради та представника ПП «Центр ринкових досліджень», вбачається, що під час обстеження земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» в межах території смт. Брюховичі м. Львова було виявлено, що на 9 км + 692 м - 9 км + 726 м дільниці Рудно - Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів, ширина смуги відведення Залізниці становить 30 м від осі головної колії. Однак, на 9 км + 692 м - 9 км + 726 м з правої сторони за ходом кілометрів цієї дільниці на відстані 27,74 м - 29 м від осі головної колії знаходиться будинок гаражного типу розміром 8 м х 13 м, та на відстані 26 м - 30 м одноповерховий дерев'яний літній будиночок садового типу з домурованим погребом, які належать ОСОБА_6 та ОСОБА_4, адреса ділянки: смт. Брюховичі, вул. Львівська, 85.

Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №494484, виданого 24.10.2008 року, підтверджується, що земельна ділянка площею 0,0900 га за адресою: смт.Брюховичі, вул. Львівська, 85, належить на праві власності відповідачам ОСОБА_4 2/3 частини, ОСОБА_2 1/3 частини земельної ділянки. Цільове призначення земельної ділянки: будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Як встановлено судом першої інстанції і це підтвердив в суді апеляційної інстанції представник позивача, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №494484, виданий 24.10.2008 року на ім»я відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_2 недійсним не визнавався, такий є чинним.

Беручи до уваги чинний Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №494484, виданий 24.10.2008 року, яким підтверджується право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, враховуючи те, що відповідно до ст. 321 ЦК України право власності включає право володіння, право користування та право розпорядження, не можна не погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що користування ОСОБА_2 та ОСОБА_2 спірною земельною ділянкою, є правомірним, а позовні вимоги ПАТ «Укрзалізниця» про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою, є безпідставними та необгрунтованими.

На думку колегії суддів безпідставними та необґрунтованими також є доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги надані позивачем докази на підтвердження правомірності користування спірною земельною ділянкою, а саме, постанову виконкому Львівської обласної ОСОБА_5 депутатів трудящих від 17 січня 1948 року № 52, рішення від 29 березня 1949 року № 374, рішення від 3 липня 1962 року № 612, не врахував посилання ДТГО "Львівська залізниця" на сплату земельного податку, оскільки суд першої інстанції, давши оцінку зазначеним доказам, дійшов висновку про те, що такі не є беззаперечними доказами щодо належності позивачу права користування спірною земельною ділянкою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував п. 5.6. мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005, з якого слідує, що суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Однак, всупереч ч.ч. 1, 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, представником позивача не надано суду доказів наявності у позивача суб'єктивного права на користування спірною земельною ділянкою, а також існування будь -яких юридичних фактів з яких можливо встановити наявність у позивача права на користування спірною земельною ділянкою.

Безпідставними є посилання апелянта на Положення «Про землі, надані транспорту», затверджене ОСОБА_5 Центрального виконавчого комітету СРСР № 58, ОСОБА_5 народних комісарів СРСР № 50 від 07.02.1933, ОСОБА_5 Міністрів СРСР № 24 від 08.01.1981 «Про затвердження Положення про землі надані транспорту», оскільки ст. 1 цього Положення передбачено, що землями транспорту визнаються землі, надані підприємствам, установам і організаціям транспорту для здійснення покладених на них спеціальних задач. Розміри земельних ділянок, наданих для вказаних цілей визначаються відповідно до затверджених в установленому порядку норм або проектно-технічної документації, проте, позивачем, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду затверджених в установленому порядку норм або проектно-технічної документації щодо земель відведених транспорту, а «План полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги 1962 года», суд першої інстанції вірно вважав недопустимим доказом щодо предмету доказування.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч. 2 цієї статті визначає способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд першої інстанції при розгляді справи та ухваленні оскаржуваного рішення суду врахував правову позицію, висловлену Верховним судом України при розгляді справи №6-222цс14, про те,що відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази надання в визначеному законодавством порядку спірної ділянки за адресою: смт. Брюховичі, вул. Львівська, 85 позивачу чи іншим підприємствам залізничного транспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об'єктів транспорту, судом не встановлено факту належності спірної ділянки до земель залізничного транспорту.

Враховуючи наявність невизнаного недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку ділянку серії ЯБ №494484, виданого 24.10.2008 року, підтверджується, що земельна ділянка площею 0,0900 га за адресою: смт.Брюховичі, вул. Львівська, 85, належить на праві власності відповідачам ОСОБА_4 2/3 частини, ОСОБА_2 1/3 частини, колегія суддів вважає, що їх користування спірною земельною ділянкою не є самовільним, оскільки вони є законними власниками спірної земельної ділянки, яким належить в тому числі, і право користування цією земельною ділянкою.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що право позивача не є порушеним, а відтак таке не підлягає захисту, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження його права користування спірною земельною ділянкою, доказів порушення, невизнання або оспорювання його права, як користувача земельною ділянкою на якій розташований будинок гаражного типу та деревний літній будиночок садового типу.

Застосування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення положень Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, рішень Європейського суду з прав людини, є вірним, оскільки відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду, як джерело права.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вірно врахував судову практику Європейського суду з прав людини, у яких зазначено необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_7