Справа № 461/4392/16 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/643/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів -Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.

З участю: представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Чижович І.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 26 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради про зобов»язання продовжити договір оренди нежитлового приміщення,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_5 В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та таким, що ухвалене з порушеннями норм матеріального та процесуального права. Вважає твердження суду про відсутність такого способу захисту як зобов»язання продовжити договір, повністю надуманим, оскільки позивачем поставлена позовна вимога про зобов»язання відповідача до вчинення дій, а така вимога не суперечить ні вимогам Господарського кодексу України, ні Цивільного кодексу України. Звертає увагу, що суд не досліджував питання чи мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору оренди на новий строк на дату закінчення договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку, і в якій формі такі заперечення подавалися. Зазначає, що поданий позивачем лист відповідача від 20.04.2016 року №2302-1417 про те, що питання продовження договору розглядалося на засіданні комісії з підготовки пропозицій для надання в оренду майна територіальної громади м.Львова 13.04.2016 року (протокол №7, питання 3/12) та вирішено відмовити у продовженні договору оренди у зв»язку із використанням нежитлових приміщень іншим суб»єктом та порушенням п.7.1.1 договору оренди від 22.12.2015 №3-9935-15 не може враховуватися як заперечення орендодавця, оскільки вказана комісія не є стороною договору оренди, а отже не могла своїм рішенням припиняти чи продовжувати даний договір. Крім цього, звертає увагу, що позивач не ставить питання про продовження договору на той самий строк і на тих самих умовах, а просив продовжити термін на п»ять років посилаючись на п.1 ст.17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна». Також позивач зазначає, що заява подана згідно з п.4.5 Договору, яким передбачено, що орендар,який належно виконує свої обов»язки за цим Договором , після спливу строку Договору має переважне право перед іншими особами на укладення Договору на новий строк. Ухвалюючи рішення, суд не врахував роз»яснення надані у п.4.3 Постанови Пленуму ВГСУ №12 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» та не з»ясував наявність у орендаря переважного права на укладення договору оренди на новий строк , а також взагалі не досліджено обставини щодо наміру власника використовувати спірне майно для власних потреб, як цього вимагає чинне законодавство. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, а саме зобов»язати відповідача продовжити договір оренди нежитлового приміщення на строк пять років.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника відповідача Чижович І.З., вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що між позивачем по справі ОСОБА_4 та Львівським комунальним підприємством «Рембуд» був укладений Договір оренди №13 від 12.08.2004 року нежитлового напівпідвального приміщення у м.Львові вул.. Виговського,55 загальною площею 17,0 кв.м для використання під господарські потреби. Термін дії договору був визначений з 01.09.2004 року до 31.07.2007 року, який в подальшому пролонговувався за взаємною згодою сторін.

В подальшому, у зв»язку зі зміною балансоутримувача приміщень, на підставі наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики ЛМР від 26.11.2015 року № 385-0 та договору оренди №13 від 12.08.2004 року між позивачем та управлінням було укладено Договір оренди №3-9935-15 від 22.12.2015 року нежитлового напівпідвального приміщення за адресою м.Львів вул. Виговського,55 загальною площею 17,0 кв.м для використання під господарські потреби з терміном дії до 23 квітня 2016 року.

Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4 03.03.2016 року звернувся до орендодавця - Управління комунальної власності з приводу продовження терміну дії договору оренди № 3-9935-15 від 22.12.2015 року, однак відповідачем йому відмовлено у задоволенні заяви.

Із листа Управління комунальної власності № 2302-1417 від 20.04.2016 року вбачається, що порушене ОСОБА_4 питання розглянуто на засіданні комісії з підготовки пропозицій для надання в оренду майна територіальної громади м.Львова 13.04.2016 ( протокол №7 питання 3/12) та вирішено відмовити у продовженні договору оренди у зв»язку з використанням нежитлових приміщень іншим суб»єктом та порушення п.7.1.1 договору оренди від 22.12.2015 № 3-9935-15, тобто використання приміщення не за цільовим призначенням.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції підставно посилався на зміст статей 759,763, 764 ЦК України, частину другу статті 17 та частину другу статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» із яких вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак, суд прийшов до вірного висновку, що якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, такий договір припиняється.

Відповідно до зазначених норм цивільного права, п.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №12 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм житла)», виходячи із обставин справи, договір оренди між сторонами слід вважати припиненим, оскільки орендодавець заперечив проти поновлення договору на новий строк; серед способів захисту цивільних прав та інтересів судом такий спосіб як зобов»язання продовжити договір відсутній, а саме з такими вимогами звернувся позивач ОСОБА_4 до суду.

Колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовна вимога ОСОБА_4 про зобов»язання продовжити договір оренди № 3-9935-15 від 22.12.2015 року (пролонгація договору) є вимогою про встановлення юридичного факту, а це не відповідає передбаченим законом способам захисту порушеного права (стаття 15, частина друга статті 16 ЦК України).

Щодо доводів апеляційної скарги в частині вимоги укладення договору на п»ять років, викладеної в заяві від 07.07.2015 та формулювання її в подальшому із посиланням на статтю 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» така є безпідставною. Згідно статті 18 Договір вважається пролонгованим на той самий строк, що і попередній, однак, як видно із матеріалів справи, жоден із договорів за якими регулювались відносини оренди позивача ОСОБА_4 не були укладені на п»ять років.

Відповідно до статті 6 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При укладенні договору №3-9935-15 від 22.12.2015 сторони визначили термін оренди до 23 квітня 2016 року.

Відповідно до статті 308 Цивільного процесуального кодексу України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст.303, 307ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4- ОСОБА_5 в і д х и л и т и .

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді О.Ф. Павлишин

Т.І.Приколота